УХВАЛА

06 лютого 2020 року 
Київ
справа №800/234/17
адміністративне провадження №Зі/9901/15/20

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк  Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про відвід судді Білак М.В. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним і скасування рішення, поновлення на посаді судді,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду перебуває справа №800/234/17 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі також - «ВРП») про визнання незаконним і скасування рішення відповідача від 29 серпня 2017 року №2560/0/15-17 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Червонозаводського районного суду міста Харкова на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України» та поновлення позивачки на посаді судді.

28 січня 2020 року до Верховного Суду надійшла заява позивачки, зокрема, про відвід судді Білак М.В., яка є суддею-доповідачем у цій справі.

Заява мотивована тим, що судді Верховного Суду є залежними від рішень ВРП -  відповідача у цій справі та органу, який наділений стосовно суддів Верховного Суду владними повноваженнями, зокрема щодо здійснення дисциплінарного провадження та проведення відбору серед суддів Верховного Суду на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16 жовтня 2019 року №193-IX з метою зменшення загальної кількості суддів цього суду з двохсот до ста. На думку позивачки, вказані обставини свідчать про залежність кожного судді Верховного Суду від рішень ВРП, в тому числі й судді Білак М.В.

За наслідками вирішення питання про обґрунтованість заявленого відводу Верховний Суд на підставі частини четвертої статті 40 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») постановив ухвалу від 3 лютого 2020 року, якою вказані ОСОБА_1 підстави для відводу судді Білак М.В., а також суддів Губської О.А., Калашнікової О.В., Смоковича М.І., Уханенка С.А. визнав необґрунтованими й передав відповідні заяви для їх вирішення іншим суддею у порядку, встановленому статтею 31 КАС України. 

За наслідками автоматизованого розподілу заяву про відвід судді Білак М.В., зареєстровану за №Зі/9901/15/20, 4 лютого 2020 року передано на розгляд судді Мартинюк Н.М.

Так, заява обґрунтована тим, що судді Верховного Суду призначені на свої посади за поданням ВРП, яка здійснює щодо них дисциплінарну юрисдикцію, тобто відповідач наділений владними повноваженнями щодо суддів цього суду. Також у зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» від 16 жовтня 2019 року №193-IX змінено кількісний склад суддів Верховного Суду шляхом скорочення їх кількості з двохсот до ста. Це передбачає необхідність проведення відбору суддів до касаційних судів у складі Верховного Суду із числа суддів цих судів за критерієм професійної компетентності, етики та доброчесності. Позивачка вказує, що з огляду на зазначене кожному судді Верховного Суду необхідно буде пройти відбір, а тому його професійна доля залежить від відповідача у цій справі. 

З огляду на викладене, ОСОБА_1 зауважує, що має обґрунтовані сумніви та побоювання щодо незалежності та безсторонності суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, зокрема судді Білак М.В. Також вказує, що беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, викладені вище обставини не відповідають поняттю «незалежного та неупередженого суду» у значенні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини восьмої статті 40 КАС України суддя, якому передано на вирішення заяву про відвід, вирішує питання про відвід в порядку письмового провадження.

Перевіряючи заяву ОСОБА_1 про відвід судді Білак М.В. у справі №800/234/17 суд дійшов висновку, що вона не може бути задоволена з огляду на таке.

Підстави для відводу (самовідводу) судді визначені статтею 36 КАС України. Відповідно до частини першої цієї статті суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу):

1) якщо він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав правничу допомогу стороні чи іншим учасникам справи в цій чи іншій справі;

2) якщо він прямо чи опосередковано заінтересований в результаті розгляду справи;

3) якщо він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді;

5) у разі порушення порядку визначення судді для розгляду справи, встановленого статтею 31 цього Кодексу.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу (щодо недопустимості повторної участі судді в розгляді адміністративної справи).

Заява про відвід судді Білак М.В., як випливає з її змісту, подана на підставі пункту 4 частини першої статті 36 КАС України (наявність інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді), в зв`язку з чим суд звертає увагу на необхідність обґрунтування наявності обставин, які викликають сумнів у неупередженості та об`єктивності цієї судді. 

Так, відповідно до частини третьої статті 39 КАС України відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим. 

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Білуха проти України" зазначено, що "у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу й такий ступінь, що свідчать про небезсторонність суду". Стосовно відводу (як права сторони його ініціювати) вказано, що "особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного". Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але "вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими".

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 1950 року вимагає від суду у межах своїх повноважень бути неупередженим. Неупередженість зазвичай означає відсутність упередженості або суб`єктивного ставлення, що може бути оцінене багатьма способами (справа "Ветштайн проти Швейцарії").

Також у рішенні в справі "Білуха проти України" від 9 листопада 2006 року Європейський суд з прав людини з посиланням на його усталену практику вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (пункт 49).

При об`єктивному підході до встановлення наявності упередженості суду (суддів) повинно бути визначено окремо від поведінки судді, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. У вирішенні питання щодо існування легітимних причин сумнівів у неупередженості конкретного судді (справа "Морель проти Франції", пункти 45-50; справа "Пескадор Валеро проти Іспанії", пункт 23) або органу, що засідає у вигляді суду присяжних (справа "Лука проти Румунії", пункт 40), позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є наявність обґрунтованості сумніву в неупередженості суду (справа "Ветштайн проти Швейцарії", пункт 44; справа "Пабла Кю проти Фінляндії", пункт 30; справа "Мікалефф проти Мальти", пункт 96).

Зі змісту заяви про відвід судді Білак М.В. випливає, що її обґрунтування побудовано на припущеннях заявника щодо залежності цієї судді від рішень ВРП як органу суддівського врядування, які відповідач має право приймати в межах визначених законом повноважень.

Однак, позивачка не довела чим саме, крім її припущень, підтверджуються обставини, якими мотивована заява про відвід, оскільки будь-яких доказів які б підтверджували пряму чи опосередковану заінтересованість судді Білак М.В. у результаті розгляду цієї справи позивачка не навела. Відтак наведені ОСОБА_1 обставини не можуть бути підставою для відводу вказаної судді. 

Що стосується наявності можливого конфлікту інтересів у діяльності судді, який розглядає справу за участі ВРП, то слід погодитися з висновками, зробленими в ухвалі Верховного Суду від 3 лютого 2020 року у цій справі.

Так, пунктами 2, 3 рішення Ради суддів України від 8 червня 2017 року №34 передбачено, що наявність скарги щодо судді у провадженні Вищої ради правосуддя, відкриття дисциплінарного провадження за такою скаргою не породжує конфлікту інтересів у діяльності судді щодо розгляду конкретної судової справи. Наявність правовідносин між суддею та органами суддівського врядування (Вища рада правосуддя, Вища кваліфікаційна комісія суддів України, Державна судова адміністрація України), якщо він розглядає справу про аналогічні правовідносини іншого судді з цими органами, не породжує конфлікту інтересів. 

Крім того, Рада суддів України у рішенні від 18 травня 2018 року №24, цитуючи положення статті 20 параграфу 2 «Законодавчого інструментарію щодо конфліктів інтересів» Ради Європи, зауважила, що приватні інтереси не складають конфлікту інтересів, якщо усі інші судді у країні мали би такий самий конфлікт інтересів.

Отже, враховуючи наявність усталеного підходу в оцінці ситуацій стосовно конфлікту інтересів, висновується те, що ситуації, які стосуються всіх, а не тільки конкретного судді, не є конфліктом інтересів.

Також важливо зазначити, що за інстанційною юрисдикцією судом першої інстанції для розгляду справ щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРП є Верховний Суд й іншого компетентного суду, крім Верховного Суду, для розгляду позовної заяви ОСОБА_1 у справі №800/234/17 немає.

Водночас розгляд справи компетентним судом є принциповим з огляду на положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за змістом якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Проаналізувавши доводи, викладені в заяві ОСОБА_1 про відвід судді Білак М.В., Верховний Суд дійшов висновку, що викладені нею аргументи побудовані на припущеннях та суб`єктивній оцінці й не є достатніми для встановлення упередженості вказаної судді за суб`єктивним чи об`єктивним критеріями.

Відтак, передбачених статтею 36 КАС України підстав для відводу судді Білак М.В. від розгляду справи №800/234/17 немає.

Керуючись статтями 36, 40 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Білак М.В. у справі №800/234/17 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання незаконним і скасування рішення, поновлення на посаді судді.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

……………………………

Н.М. Мартинюк, 
Суддя Верховного Суду