ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 608/1463/18	Головуючий у 1-й інстанції Коломієць Н.З. 	
Провадження № 22-ц/817/176/20 	Доповідач - Шевчук Г.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Шевчук Г.М. 
суддів -  Міщій О. Я., Ткач З. Є., 
з участю секретаря - Костів Х.Ю. 
сторін: представника ОСОБА_1                  адвоката - Сампари Н.М.                          представника ОСОБА_2                                          адвоката - Дядик Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №608/1463/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 19 вересня 2019 року, ухваленого суддею Коломієць Н.З., повний текст якого складено 27 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-
ВСТАНОВИЛА:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. В обгрунтування вимог вказала, що з ОСОБА_2 з 17 травня 2007 року перебувала у шлюбі, який 08 грудня 2017 року було розірвано. Під час шлюбу був зроблений ремонт у житловому будинку та прилеглих приміщеннях, частка в якому належить ОСОБА_2 за кошти, які вона заробила за кордоном та придбано телевізор, кухонний гарнітур (вартістю 17000 гривень) та спальний гарнітур, м`який куток (вартістю 8000 гривень), два холодильники, пральну машинку, ноутбук. Після розлучення її вигнали з будинку та вона в ньому не проживає. Всім майном, яке було придбане за її кошти, користуються ОСОБА_1 та його матір. На підставі вищенаведеного просить стягнути з відповідача 1/2 частину вартості спільно набутого майна у розмірі 97500 гривень та судові витрати. 
ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Вказав, що за час спільного проживання подружжям було придбано автомобіль марки «Ауді 100», 1993 року випуску, вартістю 5200 доларів США, який було зареєстровано на дружину. Оскільки, майно придбане у шлюбі, просить визнати вказаний автомобіль об`єктом права спільної сумісної власності сторін та стягнути з ОСОБА_1 вартість 1/2 частини автомобіля, яка становить 56000 гривень та судові витрати.
       Рішенням Чортківського районного суду від 19 вересня 2019 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.
Визнано автомобіль марки «AUDI 100», 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . В решті позову відмовлено.
Судові витрати по справі покладено на сторони в межах ними понесеними.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що вказане в позовній заяві майно придбане під час шлюбу в основному за її кошти, оскільки вона перебувала за кордоном, а тому дане майно підлягає поділу як спільне майно подружжя.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
       В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Сампара Н.М. підтримала апеляційну скаргу, зіславшись на доводи, викладені в ній. Зазначила, що суд першої інстанції визнаючи автомобіль об`єктом права спільної сумісної власності подружжя не врахував ту обставину, що автомобіль придбано в 2016 році за власні кошти позивачки, оскільки сторони з 2013 року припинили шлюбні стосунки та не вели спільного господарства, що встановлено рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області по справі № 608/1669/17 від 08 грудня 2017 року, яким шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, а тому у суду не було правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 
       Представник ОСОБА_2 адвокат Дядик Я.Б. апеляційну скаргу заперечив, рішення суду вважає законним і обґрунтованим. 
       Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, заслухавши представників сторін колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення .
       Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
       Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не повністю відповідає зазначеним вимогам .
       За змістом частини першої статті 15 та частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.         
       Судом встановлено, що        сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 2007 року, від якого мають малолітню дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали в с.Сосулівка Чортківського району в будинку, 1/4 якого належала згідно Свідоцтва про право власності від 19 04.2003 року ОСОБА_2 .
       Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області по справі № 608/1669/17 від 08 грудня 2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Дитину ОСОБА_4. ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено проживати з матір`ю.
       Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
       Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 
       Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
       Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
       Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
       Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).
       У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 груд 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. 
       Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. 
       До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).        
       Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними,слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.
       Відмовляючи ОСОБА_1 у позовних вимогах про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
       Відповідно до ч.ч.1,3 ст.12, ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Звертаючись до суду з позовом про поділ майна подружжя позивачка в позовній заяві зазначала, що вона тривалий час перебувала за кордоном на заробітках і за час шлюбу придбано телевізор, кухонний гарнітур (вартістю 17000 гривень) та спальний гарнітур, м`який куток (вартістю 8000 гривень), два холодильники, пральну машинку, ноутбук, зроблено ремонт будинку на суму 70000 грн., зроблено огорожу вартістю 100000 грн. та просила суд стягнути з відповідача 1/2 частину вартості спільно набутого майна у розмірі 97500 гривень. Однак позивачкою не представлено жодних доказів щодо наявності зазначеного майна, доказів обсягу майна подружжя та його вартості .        
       Колегія суддів зазначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України (ст. 13 ч.1 ЦПК України). 
       Матеріали справи не містять доказів щодо обсягу майна подружжя та його вартості .
       З огляду на наведене колегія суддів вважає, що позивачкою не доведено позовних вимог, а тому у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення вимог.        
       Доводи апеляційної скарги скарги про те, що суд безпідставно не задовольнив вимоги про поділ майна подружжя не заслуговують на увагу, оскільки згідно зі статтями 12,13 ЦПК України (змагальність сторін, диспозитивність цивільного судочинства) суд «не встановлює» майно, не збирає докази, а саме сторони повинні зазначити таке майно й подати докази щодо його набуття.         
       Слід також зазначити, що позивачка не позбавлена права звертатись до суду з вимогою щодо захисту своїх прав, визначених законом. 
       Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль придбаний під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Однак колегія суддів не погоджується з даним висновком суду, оскільки він не грунтується на законі та спростовується матеріалами справи.
       Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
       Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
       Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.
       Звертаючись до суду з позовом про визнання спірного автомобіля об`єктом спільної сумісної власності та поділом автомобіля, позивач ОСОБА_2 вказував, що майно придбано під час шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя .
       Як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції представник позивачки заперечувала, що автомобіль придбано за час шлюбу і не визнавала поширення правового режиму спільного сумісного майна на автомобіль, який придбано за особисті кошти ОСОБА_1 в 2016 році, оскільки сторони з 2013 року припинили шлюбні стосунки, мали роздільний бюджет, що встановлено рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області по справі № 608/1669/17 від 08 грудня 2017 року. 
       З матеріалів справи вбачається, що 22 грудня 2016 року ОСОБА_3 придбала автомобіль марки «Ауді 100», 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстровано за нею.        
       Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області по справі № 608/1669/17 від 08 грудня 2017 року, яким шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано встановлено, що сторони проживають окремо з 2013 року, подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, вони втратили почуття довіри і поваги один до одного. Сім`я фактично розпалася і існує лише формально.
       Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
       Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що спірний автомобіль придбано ОСОБА_1 у 2016 році за особисті кошти, оскільки сторони проживають окремо з 2013 року, подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть. Дані обставини встановлені рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області по справі № 608/1669/17 від 08 грудня 2017 року, які ОСОБА_2 визнавались та не оспорювались.
       Оскільки позивачкою ОСОБА_1 спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на автомобіль марки «Ауді 100», 1993 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у суду першої інстанції не було правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 . 
       Враховуючи вищенаведене рішення суду про часткове задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
       Представник відповідача ОСОБА_2 Дядик Я.Б. просив суд стягнути витрати за надання правової допомоги, наданої в суді апеляційної інстанції в сумі 2000 грн . 
       Відповідно до положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. 
       Відповідно до частин 1, 2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
       Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
       Відповідно до вимог частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
       За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійсненених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       З матеріалів справи слідує, що 25.11. 2019 року між адвокатом Дядик Я. Б. та ОСОБА_2 був укладений договір про надання професійної правничої допомоги в Тернопільському апеляційному суді у справі №608/1463/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя .
       Згідно акту узгодження вартості послуг від 25.11.2019 року вартість однієї години адвоката становить 500грн., представництво клієнта в суді апеляційної інстанції 1500грн.        
       Згідно акту прийому надання послуг вартість наданих послуг становить 2000 грн.         
       Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №24 від 4.12.2019 року ОСОБА_2 сплатив 2000 грн. за надання правничої допомоги.         
       Згідно ч.2 ст.141 ЦПК інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Таким чином, враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 слід стягнути в користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000 грн.
       Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-
       ПОСТАНОВИЛА :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
       Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 19 вересня 2019 року скасувати в частині часткового задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
       В решті рішення суду залишити без змін.
       Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) в користь ОСОБА_2 (РНОКП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000 грн.        
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Повний текст постанови складений 20 січня 2020 року.

Головуюча:                                                         Г.М. Шевчук 
Судді:         З.Є. Ткач
О.Я. Міщій