11.02.20
22-ц/812/239/20
Провадження №22-ц/812/239/20 

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       11 лютого 2020 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів:          Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання : Біляєвою В.М.
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №481/1094/19 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2  на рішення, яке постановив Новобузький районний суд Миколаївської області під головуванням судді Вжещ Світлани Іванівни о 09 годині 00 хвилині у приміщенні цього суду 21 листопада 2019 року, повний текст якого складений в 01 грудня 2019 р., за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и л а :

У серпні 2019 р. Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі – ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що згідно кредитного договору №IKAPUG.229704.001 від 18 лютого 2014 р., укладеного між Банком та ОСОБА_1 , останній отримав кредит у розмірі 41 450 грн. зі сплатою 15,5 відсотків річних за користування кредитними коштами строком до 17 лютого 2017 р. Оскільки ОСОБА_1 виконував свої зобов`язання за кредитом неналежним чином, станом на 11 липня 2019 р. утворилась заборгованість, а саме – штраф у розмірі 13050 грн.
17 вересня 2019 р. позивачем були направлені до суду додаткові письмові пояснення, згідно з якими останній вказав, що вищевказаний кредитний договір був укладений між сторонами строком до 17 лютого 2017 р. За умовами пунктів 4.2.8, 4.2.9 даного договору у день укладання цього договору позичальник надає банку оформлені договори застави, страхування наземного транспорту та особистого страхування позичальника. При цьому за умовами пунктів 4.2.9, 6.8. кредитного договору позичальник повинен протягом одного банківського дня до закінчення строку дії вищевказаних договорів страхування продовжити строк їх дії на той самий строк та надати докази страхового платежу або надати погоджені договори страхування наземного транспорту та особистого страхування позичальника, укладені на новий строк з доказом сплати страхового платежу. У разі порушення даних зобов`язань позичальник повинен сплатити банку штраф у розмірі 15% від вартості предмету застави, яка відповідно до пункту 35.5 договору застави рухомого майна, укладеного між ними 18 лютого 2014 р., складає 87 000 грн. На виконання вказаних умов відповідачем 18 лютого 2014 р. були укладені відповідні договори страхування терміном дії до 18 лютого 2015 р. 
Посилаючись на те, що після спливу строку дії договору страхування наземного транспорту відповідач не продовжив строк його дії, що має наслідком сплату ним штрафу, позивач просив стягнути з нього заборгованість за кредитом, яка по суті є штрафом, у розмірі 13050,00 грн. та судові витрати.
21 жовтня 2019 р. від представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 наданий відзив на позов, згідно якого останній просив у задоволені позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування своїх заперечень останній вказав, що позичальник належним чином виконав умови кредитного договору та у жовтні 2015 р. достроково у повному обсязі повернув Банку кредитні кошти. Наголосив, що пунктом 6.8 кредитного договору фактично встановлено несправедливу умову, зокрема штраф за порушення строку переукладання договору страхування на 2015-2016 роки, розмір якого складає більш ніж 31,48% від суми кредиту. Також представник відповідача звернув увагу на положення частини 3 статті 551 ЦК України та невідповідність положень пункту 6.8 укладеного сторонами договору вимогам частини 2 статті 549 ЦК України, оскільки за договором сторони визначили штраф не від суми невиконаного зобов`язання, а від заставної вартості автомобілю.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, направив до суду клопотання про можливість розгляду справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися. Від представника відповідача надійшло до суду клопотання про розгляд справи без участі як його так і безпосередньо відповідача, пред`явлений позов не визнав, просив його залишити без задоволення посилаючись на доводи зазначені ним у відзиві на позов.
       Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 21 листопада 2019 р. позовні вимоги Банку задоволені.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість за кредитним договором № IKAPUG.229704.001 від 18 лютого 2014 р. у розмірі 13050 грн. та 1921 грн. судового збору. 
Рішення суду мотивовано тим, що при укладені кредитного договору сторони узгодили, що предмет застави повинен бути застрахований у повному обсязі протягом всього строку дії кредитного договору. Але відповідач після спливу дії договору страхування предмету застави, який настав 19 лютого 2015 року, продовжував користуватися кредитними коштами до часу їх дострокового погашення у жовтні 2015 року, втім, всупереч вимогам пункту 4.2.9 кредитного договору не уклав на цей період новий договір страхування. Тому суд дійшов висновку, що про порушення відповідачем ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань щодо продовження строку дії договору страхування предмету застави у строки, передбачені пунктом 4.2.9. кредитного договору, та про наявність передбачених пунктом 6.8 крединтого договору підстав для стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 13050 грн. Відхиляючи заперчення відповідача щодо несправедливих умов укладеного договору, суд вважав, що останній, укладаючи з позивачем кредитний договір, погодив всі запропоновані останнім умови, і під час розгляду справи не довів наявності обставин, які б вказували на неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину.
       В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що умови пункту 6.8 крединтого договору є несправедилвими, суперечать положенням частини 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакцї, чинній на момент укладання крединтого договору), тому відповідно до статті 18 цього Закону ці умои є недійсними з моменту укладання договору. Судом у рішенні не дано оцінки аргументам відзиву на позовну заяву щодо змісту частини 3 статті 551 ЦК України. Також визначений пунктом 6.8 крединтого договору розрахунок штрафу суперечить вимогам частини 2 статті 549 ЦК України, оскільки у договорі зазначено про його обчислення не від суми невиконаного зобов`язання, а від заставної вартості автомобілю. 
       Від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який мотивований тим, що висновки суду першої інстанції є законними та вмотивованими, а апеляційна скарга необґрунтованою, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами  частини 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону в повній мірі не відповідає.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).
18 лютого 2014 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ОСОБА_1  було укладено кредитний договір № IKAPUG.229704.001 (далі - кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит для споживачих потреби у розмірі 41 450,00 гривень строком до 17 лютого 2017 року зі сплатою 15,5% річних (а.с. 8-11).
Таким чином, між сторонами виникли зобов`язальні відносини з приводу укладання та виконання договору споживчого кредиту. 
Згідно положень пунктів 2.1., 4.2.8. даного кредитного договору, видача кредиту здійснюється виключно після підписання договорів, які забезпечують його виконання, зокрема, договорів застави, а також укладення договорів страхування наземного транспорту та особистого страхування позичальника.
На виконання цих положень 18 лютого 2014 року між сторонами був укладений договір застави рухомого майна №ZXA019500.229704.002 (надалі - договір застави), за яким відповідач передав у заставу позивачу автомобіль «КІА MAGENTІS», реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 33-36).
Крім того, 18 лютого 2014 року між Приватним акцонерним товариством «Страхова компанія «Страхові гарантії» та ОСОБА_1 були укладені договори страхування строком дії до 18 лютого 2015 року, зокрема – договір страхування від нещасного випадку № 000787/03/14-ОД (а.с. 81-81) та страхування наземного транспортного засобу № 000188/01/14-ОД - вищевказаного заставного автомобіля (83-87).
Згідно пункту 4.2.9. кредитного договору сторони визначили, що позичальник зобов`язаний протягом одного банківського дня до закінчення строку дії вищевказаних договорів страхування, продовжити строк їх дії на той самий строк та надати докази страхового платежу або надати погоджені договори страхування наземного транспорту та особистого страхування позичальника, укладені на новий строк з доказом сплати страхового платежу. 
Також у пункті 4.2.9. кредитного договору сторони передбачили відповідальність за порушення таких зобов`язань у вигляді обов`язку сплатити штраф у розмірі 15% від вартості предмета застави (пункт 6.8. Договору), загальна вартість якого відповідно до пункту 35.5 договору застави складає 87 000 грн. 
       16 лютого 2015 року відповідач продовжив строк дії договору добровільного страхування від нещасних випадків № 000135/03/15-ОД до 17 лютого 2016 року та вніс відповідний страховий платіж, водночас, договір страхування предмету застави, всупереч приписів, обумовлених сторонами у пункті 4.2.9. кредитного договору, відповідач не пролонгував.
       Позивачем тричі (11 лютого, 11 березня та 23 липня 2015 року) надсилалися претензії з вимогою продовжити строк дії договору страхування та надати докази сплати страхового платежу з попередженням, що у разі невиконання вимог йому буде нарахований штраф у розмірі 13050 грн. ((15%) 0,15х87 000 грн.) (а.с. 52-54).
       В судовому засіданні встановлено, що вказані претензії відповідач одержав, про що свідчить факт надання ним також копій цих претензій для ознайомлення суду, між тим їх вимоги все ж проігнорував.
       Крім того, під час судового розгляду справи встановлено та не оспорювалося сторонами, що відповідач у жовтні 2015 року достроково погасив заборгованість за кредитним договором.
       Відповідно до абзацу 2 пункту 4.1.2. кредитного договору, при повному погашенні кредиту позичальник зобов`язаний одночасно сплатити банку суму відсотків, комісій, неустойку (штраф, пеню), якщо на момент дострокового погашення кредиту у банку виникли підстави для стягнення неустойки, а також інших платежів за договором позичальник зобов`язаний сплатити і їх.
       Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
       Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України).
       В силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
       Відповідно до ст. 3 та ст. 627 Цивільного кодексу України, однією із засад цивільного законодавства є свобода договору, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
       Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України).
       Як вбачається із матеріалів справи, на момент підписання договору його істотні умови позивачем були погоджені та прийняті, протягом дії договору їх змінено не було, доказів відсутності волевиявлення позивача на його укладення не надано.
       Доказів протилежного відповідачем не надано.
       Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, згідно з частиною другою цієї статті суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
       Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України ).
       Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII).
       Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
       На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07); пункт 170 рішення «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11).
       Формулювання законів не завжди чіткі, як неодноразово зазначав ЄСПЛ, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики, і роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31, 32 рішення у справі «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91); пункт 65 рішення у справі «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11).
       За змістом статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.
       Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
       Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина 2 статті 549 ЦК України).
       Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.
       Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини 1, 2 статті 551 ЦК України).
       У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина 3 статті 551 ЦК України).
       Отже, положення частини 3 статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.
       Такого висновку дійшов Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15.
Установлено, що умовами укладеного сторнами кредитного договору передбачено відповідальність відповідача у випадку невиконання ним вимог щодо продовження строків дії укладених договорів страхування, зокрема переданого у заставу транспортного засобу, у вигляді сплати неустойки (штрафу) у розмірі 15% від вартості предмету застави (пункт 6.8. Договору), загальна вартість якого відповідно до пункту 35.5 договору застави складає 87 000 грн. 
Отже встановивши, що відподвіачем не виконано зобов`язання щодо страхування заставного автомобіля, суд дійшов обґрунтованого висноку про те, що є підстави для покладання на відповідача передбаченої договором відповідальності – стягнення штрафу. 
       Проте, висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача 13050 грн. штрафу, зважаючи, що його розмір складає 31,48% обумовленої договором суми кредиту (41450 грн.), враховуючи, що доказів наявності простроченої заборгованості за кредитом, настання для позивача будь-яких негативних наслідків через непродовження дії договору страхування автомобіля матеріали справи не містять, не можна вважати законним і обґрунтованим, тобто таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду. 
       До того ж, за таких обставин справи суд не обговорив можливість застосування положень статті 551 ЦК України щодо зменшення судом розміру неустойки, тоді як у відзиву на позовну заяву представник відповідача звертав увагу суду на її норми.
       Тому колегія суддів частково погоджується з аргументами апеляційної скарги і вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача штраф в розмірі 500 грн., що буде відповідати положеннм статті 551 ЦК України та відповідати принципу розумності та справедливості.
       Щодо доводів апеляційної скарги про наявність підстав для відмови у позові у зв`язку з тим, що умови пункту 6.8 кредитного договору є несправедливими, суперечать положенням частини 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладання кредитного договору), тому відповідно до статті 18 цього Закону ці умови є недійсними з моменту укладання договору, колегія суддів їх відхиляє.         
       Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
       Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
       Частинами 2, 3 статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Тобто якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       А ні спеціальним законом, яким стосовно спірних правовідносин є Закон України «Про захист прав споживачів», а ні ЦК України, не встановлена недійсність договору про споживчий кредит за наявності в ньому несправедливих умов. Тобто такий договір за наявності в ньому несправедливих умов є оспорюваним, але не нікчемним, і може бути визнаний недійсним судом за відповідним зверненням заінтересованої особи. 
       Тому укладений сторонами кредитний договір в частині визначення штрафу за невиконання обов`язку з пролонгації договорів страхування з урахуванням викладених вимог закону та презумпції правомірності правочину є дійсними, оскільки зустрічного позову щодо визнання кредитного договору частково недійсним ОСОБА_1 не заявялись. 
       Оскільки рішення суду постановлено з порушенням вимог матеріального та процесуального права, рішення суду в силу пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України необхідно змінити.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Враховуючи, що рішення суду підлягає зміні, необхідно відповідно провести перерозподіл судових вират, пропорційно до розміру суми задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем було сплачено 1 921 грн. судового збору, які підлягають поверненню позивачу пропорційно задоволеним вимогам (500 грн.) від загальної суми позовних вимог (13050 грн.), що становить 73 грн. 60 коп. (500 х 1 921 : 13050). 
Також необхідно провести розподіл судових витрат, понесених в апеляційній інстанції відповідачем – сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги (2881,5 грн.) пропорційно до нестягнутої суми заборгованості, а саме - поверненню підлягає 2771 грн. 10 коп. ((13050-500) х 2881,5: 13050).
       При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина 10 статті 141 ЦПК України).
       Оскільки на позивача покладається більша сума судових витрат, колегія суддів вважає за потрібне стягнути на користь відповідача різницю – 2695 грн. 50 коп. (2771 грн. 10 коп. - 73 грн. 60 коп.).
       Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задовольнити частково.
       Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 21 листопада 2019 року змінити.
       Позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
       Стягнути з  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання:  АДРЕСА_1 , на користь  Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», код ЄДРПОУ 36470620, юридична адреса: 01135, м. Київ, вул. Чорновола В`ячеслава, 25,  заборгованість за кредитним договором № IKAPUG.229704.001 від 18 лютого 2014 року у розмірі 500 гривень штрафу.
       Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку», на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , 2695 грн. 50 коп. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

        Головуючий Т.М. Базовкіна

       Судді: Т.Б. Кушнірової

                Ж.М. Яворської 

______________________________________________
Повний текст постанови складений 11 лютого 2020 року