ф
ПОСТАНОВА
Іменем України

27 лютого 2020 року 
Київ
справа №824/1226/15-а
адміністративне провадження №К/9901/26410/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши у попередньому судовому засіданні   	
касаційну скарг	Товариства з обмеженою відповідальністю «Дністер-Спецгідроенергомонтаж» 	
та постанову	Чернівецького окружного адміністративного суду від 31.05.2016 (суддя -  Дембіцький П.Д.)	
на ухвалу 	Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18.08.2016 (колегія суддів: Мельник-Томенко Ж.М.,  Ватаманюка Р.В., Сторчака В. Ю.)	
у справі                 	№ 824/1226/15-а 	
за позовом	Товариства з обмеженою відповідальністю «Дністер-Спецгідроенергомонтаж»	
до	Сокирянської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області	
про	скасування податкового повідомлення-рішення,	

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дністер-СГЕМ» (далі - Товариство) звернулось до суду з адміністративним позовом до Сокирянської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Чернівецькій області (далі - ДПІ), в якому просило скасувати податкове повідомлення-рішення №0000382200 від 18.05.2015.
В обґрунтування позовних вимог зазначено про необґрунтованість висновків контролюючого органу про відсутність об`єкта оподаткування податком на додану вартість по господарським операціям з ТОВ «Іберция», як такого, що є нереальним. 
Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 31.05.2016, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18.08.2016 у задоволені позову відмовлено. 
Рішення судів обґрунтовано тим, що висновки відповідача, викладені в акті перевірки, щодо нереальності господарської операції з ТОВ «Іберция» є обґрунтованими, відповідно є правомірним збільшення позивачу суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість та нарахування штрафних (фінансових) санкцій спірним податковим повідомленням-рішенням щодо даних операцій. Мотивуючи рішення, суди зауважили, що позивач не надав відповідачу належних документів первинного та бухгалтерського обліку на стадії проведення перевірки і адміністративного оскарження її результатів, які б змоги спростувати ті недоліки, які містяться в документах, які надавались ним, в тому числі до суду.  
Не погоджуючись з рішенням судів першої та апеляційної інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в яких просить їх скасувати, позов задовольнити повністю. Вказує, що суди попередніх інстанцій в порушення принципу офіційного з`ясування матеріалів справи не надали правового значення долучених до матеріалів справи доказів, реальності здійснення ним господарської операції із названим вище контрагентом. При цьому, зазначає, що всі висновки, які були зроблені судами суперечать між собою та не відповідають дійсності, адже сумніви щодо реальності угоди спростовуються належними та допустимими доказами, оцінка яким не надавалась під час розгляду справи. 
В письмових запереченнях на вказану касаційну скаргу, які надійшли ще до Вищого адміністративного суду України податковий орган просив про залишення її без задоволення, а оскаржуваних рішень - без змін. 
          Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що проведеною документальною позаплановою перевіркою Товариства з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість до Державного бюджету при здійсненні операцій з придбання та подальшої реалізації товарів (робіт, послуг) у ТОВ «Іберция» за жовтень 2014 року, висновки якої зафіксовані в акті № 086/2200/31015986 від 29.04.2015 встановлено порушення пункту 198.1, п.198.2, п.198.3, п. 198.6 статті 198, пункту 201.1, п.201.2, п. 201.7 статті 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України) в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість за жовтень 2014 року всього на загальну суму 29770,00 грн.
За результатами перевірки, з урахуванням висновків, викладених в Акті позапланової перевірки №086/2200/31015986 від 29.04.2015 відповідачем 18.05.2015 було винесено податкове повідомлення-рішення №0000382200, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 44565,00 грн., в тому числі: за основним платежем - 29770,00 грн. та за штрафними санкціями - 14885,50 грн.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що такий висновок контролюючим органом був зумовлений, у тому числі,   виявленим фактом відсутності настання реальних наслідків за правочинами, укладеними позивачем з ТОВ «Іберция». 
          Не отримавши позитивного результату від процедури адміністративного оскарження вказаного податкового повідомлення-рішення, позивач звернувся до суду, який визнав його законним, з чим погоджується Верховний Суд, з огляду на наступне. 
Відповідно до приписів підпункту «а» пункту 198.1 та пунктів 198.2, 198.3 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
В силу положень пункту 201.10 статті 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
За вимогами пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Проведення господарських операцій суб`єкта господарювання, за змістом статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»,  підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Згідно частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність. Таким чином первинні документи по відображенню господарчих операцій є основою для податкового обліку.
Зважаючи на вимоги вищенаведених норм попередні судові інстанції, вирішуючи спір по суті, дійшли правильного висновку, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту та складу витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів, робіт та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, які містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що реальність здійснення господарських відносин між позивачем (покупцем) і ТОВ «Ібериця» (продавцем) за договором № 20/2014/ДС від 20.10.2014  не підтверджена належними первинними документами, які б свідчили про дійсну мету придбання товару, оскільки позивачем не були надані докази про вид придбаного товару (паспорти якості, сертифікати відповідності, специфікації товару), факт його отримання уповноваженими особами позивача на складі продавця (довіреності вантажоодержувачів, акти приймання-передачі ТМЦ, супровідні документи), при тому, що надана до перевірки податкова накладна оформлена з порушенням вимог статті 201 ПК України. 
На користь вказаним фактам слугують  свідків, які були допитані судом першої інстанції, які також не підтвердили реальність господарських операцій відповідно до вказаного договору від 20.10.2014, а також інформація ОДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС в. Київській області, що за місцем знаходження ТОВ «Ібериця»  розташовані інші суб`єкти господарювання, - ДП «Аникор» та ТОВ «Аларіт Україна».    
Зважаючи на викладене,  суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір по суті та посилаючись на положення Податкового кодексу України, дійшли правильного висновку, що наведеними правовими нормами, в першу чергу, регламентовано пряму взаємозалежність правильності врахування платником податку у податковому обліку витрат на оплату придбаних у контрагента товарів/робіт/послуг від підтвердження проведених господарських операцій належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.
В тому числі з обов`язковим врахуванням того, що навіть наявність у покупця належно оформлених документів, необхідних для віднесення певних сум до податкового кредиту або складу витрат, зокрема виданих продавцем податкових накладних, не є безумовною підставою їх формування, у разі не доведення реальності здійснених господарських операцій та факту використання придбаних товарів/робіт/послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
За таких обставин суди, надаючи оцінку обставинам справи та наявним у справі доказам, об`єктивно звернули увагу на недостатність наданих позивачем доказів для підтвердження фактів та результатів реального виконання здійснених ним з контрагентом господарських операцій, а також на оформлення первинних документів з порушенням вимог, встановлених статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», у зв`язку з чим зробили вмотивований висновок про не доведення реальності здійсненої господарської операції.
Поруч з цим, надали належну правову оцінку усім доказам та обставинам, що стосуються предмета доказування, в їх сукупному зв`язку один з одним, з`ясували характер та зміст спірних операцій між позивачем та його контрагентом, дослідити договір укладений з останнім, а також усі укладені на його реалізацію первинні документи, пов`язані з його виконанням, та які належить складати залежно від певного виду господарської операції. 
Доводи позивача в касаційній скарзі наведених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, оскільки надані до суду ним первинні документи, які складені на виконання умов договору № 20/2014/ДС від 20.10.2014 були належно оцінені судам попередніх інстанцій. Таким чином, позивач своїми доводами касаційної скарги просить здійснити переоцінку, додаткову перевірку доказів стосовно спірних взаємовідносин, що знаходиться за межами касаційного перегляду встановленими частиною другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України.
Враховуючи вищенаведене, Суд касаційної інстанції погоджується з позицією  суду першої та апеляційної інстанції, не спростованими доводами касаційної скарги, про наявність законних підстав для відмови в задоволенні позову. 
          Суд касаційної інстанції визнає, що суди не допустили неправильного застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин. 
          Відповідно до частини третьої статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
          Керуючись статтями 341, 343, 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України, 

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дністер-Спецгідроенергомонтаж»  залишити без задоволення, а постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 31.05.2016 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18.08.2016 - без змін.
          2. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.П. Юрченко
І.А. Васильєва 
 С.С. Пасічник ,
Судді Верховного Суду