ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.002452 пров. № 857/13287/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                      Святецького В.В.          
суддів                                                                            Гудима Л.Я., Довгополова О.М.
з участю секретаря судового засідання                     Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2019 року в справі № 1.380.2010.002452 (суддя Качур Р.П., час ухвалення 09:36, повне судове рішення складено 17.09.2019, м. Львів) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення - рішення та податкової вимоги,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 480025-1315 від 27.07.2017, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2014 у сумі 32713,84 грн та податкову вимогу № 26812-17 від 13.10.2017 на суму 32713,84 грн.
Рішенням від 12 вересня 2019 року Львівський окружний адміністративний суд позов задовольнив повністю; вирішив питання про розподіл судових витрат.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Львівській області оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. 
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідно до норм ст. ст. 286, 288, 289 Податкового кодексу України саме позивач є орендарем земельної ділянки відповідно до укладеного договору оренди землі від 28.11.2008 та суб`єктом сплати орендної плати. 
Відтак, податковий орган підставно виніс оскаржуване податкове повідомлення - рішення від 27.07.2017 № 480025-1315, яким позивачу визначено податкове зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2014 рік у сумі 32713,84 грн та податкову вимогу від 13.10.2017 на суму 32713,84 грн, оскільки станом на дату формування такої за позивачем обліковується податковий борг по орендній платі за землю, який виник внаслідок несплати узгодженого податкового зобов`язання, визначеного в податкових повідомленнях - рішеннях.
З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому обґрунтовує правомірність оскарженого відповідачем рішення суду першої інстанції та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Апелянт в судовому засіданні апеляційного суду підтримав вимоги апеляційної скарги та просить їх задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача вимоги апеляційної скарги заперечив та просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Судом апеляційної інстанції в порядку ст. 52 КАС України допущено процесуальне правонаступництво Головного управління ДФС у Львівській області Головним управлінням ДПС у Львівській області.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що 28.11.2008 між Миколаївською державною адміністрацією та громадянами ОСОБА_2 і   ОСОБА_1 укладено договір № 16 (а.с. 19-23), відповідно до якого орендарям передано в оренду земельну ділянку площею 6,2008 га (в тому числі 5,4436 га - під будівлями табору, 0,2967 - під іншими будівлями, 0,4605 - під водним об`єктом), кадастровий номер 4623081200:04:001:0001, яка знаходиться на території Бродківської сільської ради Миколаївського району, за межами населеного пункту. На земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна - комплекс будівель та споруд дитячого оздоровчого табору «Пролісок».
Згідно з п. 8 договору оренди його укладено строком на 49 років.
Пунктом 9 договору оренди передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 5 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки - 61 782,50 (шістдесят одна тисяча сімсот вісімдесят дві гривні 50 копійок) в рік.
У зв`язку з невиконанням відповідачем умов згаданого вище договору, 27.07.2017 Головним управлінням ДФС у Львівській області прийнято наступні податкові повідомлення-рішення: № 480025-1315, яким для ОСОБА_1 визначено податкове зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2014 рік в сумі 32713,84 грн; № 480026-1315, яким для позивача визначено податкове зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб за 2015 рік в сумі 40 859,58 грн; № 480027-1315, яким для позивача визначено податкове зобов`язання із орендної плати з фізичних осіб за 2016 рік в сумі 58 551,77 грн.; № 480024-1315, яким для позивача визначено податкове зобов`язання із орендної плати з фізичних осіб за 2017 рік в сумі 62 064,88 грн. 12.03.2018 Головним управлінням ДФС у Львівській області прийнято податкове повідомлення-рішення № 155139-1315-1311, яким для ОСОБА_1 , визначено податкове зобов`язання із орендної плати із фізичних осіб за 2018 рік в сумі 62 064,88 грн.
Оскільки станом на дату формування податкової вимоги за позивачем числився податковий борг по орендній платі за землю, який виник внаслідок несплати податкових зобов`язань, визначених у вказаних податкових повідомленнях-рішеннях, Головним управлінням ДФС у Львівській області прийнято податкову вимогу від 13.10.2017 № 26812-17, в якій зазначено про наявність податкового боргу із орендної плати фізичних осіб на суму 194 190,07 грн, що дорівнює загальній сумі вищенаведених податкових повідомлень- рішень.
Вважаючи, що оскаржувані рішення та вимога порушують права позивача, останній звернувся до суду з позовом, у якому просив скасувати податкове повідомлення-рішення № 480025-1315 від 27.07.2017 та податкову вимогу № 26812-17 від 13.10.2017 на суму 32713,84 грн.
Задовольняючи повністю адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що право користування земельної ділянкою позивача припинилося та перейшло до набувача будівель та споруд, розташованих на цій ділянці, внаслідок укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Відтак, у позивача відсутній обов`язок щодо сплати орендної плати.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.
Статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
В силу положень Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі» №161-XIV від 06.10.1998 (зі змінами та доповненнями) користування землею в Україні є платним.
Згідно з ч. 1   ст. 5 цього Закону   об`єктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди. Суб`єктом плати за землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, у тому числі орендар (ч.2 ст.5).
Відповідно до ч. 1   ст. 15 цього Закону   власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок, а також орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Відповідно до змісту ст.21 Закону України   «Про оренду землі» розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України - далі ПК України).
Підпунктом 14.1.136. пункту 14.1. статті 14 ПК України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Згідно із підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК України.
Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.
Приписами підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України встановлено, що об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Таким чином, обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.
Частинами 1, 2   ст. 125 Земельного кодексу України   (ЗК України) (у редакції, чинній на час виникнення відносин, з приводу прав і обов`язків у яких виник спір) встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.
Статтею 126 цього Кодексу   передбачено, що право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.
Так, 28.11.2008 між Миколаївською державною адміністрацією та громадянами ОСОБА_2 і   ОСОБА_1 укладено договір № 16 (а.с. 19-23), відповідно до якого орендарям передано в оренду земельну ділянку площею 6,2008 га (в тому числі 5,4436 га - під будівлями табору, 0,2967 - під іншими будівлями, 0,4605 - під водним об`єктом), кадастровий номер 4623081200:04:001:0001, яка знаходиться на території Бродківської сільської ради Миколаївського району, за межами населеного пункту. 
На земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна - комплекс будівель та споруд дитячого оздоровчого табору «Пролісок».
Проте матеріалами справи підтверджується, що згідно із договором дарування 1/2 частини комплексу будівель та споруд (а.с. 27-29), посвідченого 29 грудня 2008 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гірник І.А., зареєстрованого в реєстрі за № 3465 (дублікат договору дарування 1/2 частини комплексу будівель та споруд, виданий 20.05.2011 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гірник І. А., зареєстрований в реєстрі за № 734), ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 1/2 частини комплексу будівель та споруд дитячого оздоровчого табору «Пролісок», що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Договір дарування 1/2 частини комплексу будівель та споруд від 29.12.2008 зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 29.12.2008, що підтверджується витягом з даного реєстру від 29.12.2008 № 6893948 (а.с. 31).

Відтак, відбувся перехід права власності на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці, частина якої відповідно до вказаного вище договору від 28.11.2008 перебувала в оренді ОСОБА_1 .

Питання переходу прав на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюється ст. 120   ЗК   України та ст. 377   Цивільного кодексу України   (ЦК України). 

Так, відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч.2 ст.120 ЗК України).

Аналогічне правове регулювання вказаних відносин містить і ст.377 ЦК України.

Окрім вказаного, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» від 05.11.2009 № 1702-VI, який набув чинності з      10 грудня 2009 року,   статтю 7 Закону України «Про оренду землі»   доповнено частиною третьою, згідно з якою до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, цим самим було усунуто правову неповноту в регулюванні земельних відносин при переході права власності на   житловий будинок, будівлю або споруду. Однак, це не означає, що до 10.12.2009 питання щодо переходу права оренди на земельну ділянку за таких обставин повинно вирішуватися інакше, ніж у порядку, встановленому   статтею 377 ЦК   України станом на 29.12.2008 (дата відчуження позивачем Ѕ комплексу будівель), оскільки оренда є різновидом користування земельною ділянкою.   
У розумінні вказаних вище правових норм якщо фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Вказані висновки відповідають правовій позиції ВС, висловленій, зокрема, у постановах від 23.04.2019 у справі №2а-2335/10/1370, від 06.09.2019 у справі №802/4131/15-а.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що норми ст.ст. 125, 126 ЗК України, які регулюють випадки набуття права власності чи права користування на земельну ділянку як окремий об`єкт є загальними щодо спірних відносин. У той же час перевагу мають спеціальні норми, що регулюють випадки набуття права власності на землю чи права користування нею внаслідок придбання споруди, розміщеної на земельній ділянці, зокрема, норми ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

Відтак, при вирішенні спору суд першої інстанції правильно застосував вказані вище спеціальні норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у позивача обов`язку зі сплати орендної плати за 2014 рік за користування частиною земельної ділянки, наданою йому в оренду на підставі договору  № 16 від 28.11.2008, оскільки 29.12.2008 відбувся перехід права власності на нерухоме майно, розташоване на вказаній земельній ділянці, а, відтак, і право користування такою на тих самих умовах.

А тому з 29.12.2008  - дати відчуження позивачем нерухомого майна, в останнього припинилися обов`язки щодо сплати орендної плати.

Таким чином, контролюючий орган, приймаючи оскаржуване податкове повідомлення - рішення №480025-1315 від 27.07.2017, яким позивачу визначено податкове зобов`язання із орендної плати із фізичних осіб за 2014 у сумі 32713,84 грн та податкову вимогу № 26812-17 від 13.10.2017 на суму 32713,84 грн, діяв не у межах та не у відповідності до вимог податкового законодавства, що свідчить про протиправність таких рішень, наслідком чого є їх скасування.

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги. 

Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.         

Керуючись ст. ст. 243, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2019 року в справі № 1.380.2010.002452 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 29.01.2020.