Справа № 127/16528/19
Провадження № 22-ц/801/523/2020
Категорія: 64
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року	Справа № 127/16528/19	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
       головуючого Сопруна В.В.,
       суддів Марчук В.С., Матківської М.В.,
               за участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,
               за участю сторін: представника ОСОБА_1 - адвоката Семенюка І.В., відповідача ОСОБА_2 та її представника адвоката - Казеко О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/16528/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про виселення з самоуправно захопленої квартири без надання іншого житла, 
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2  на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2019 року, яке ухвалене суддею Сичуком М.М. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, о 14 год 06 хв, 

в с т а н о в и в :

В червні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся в суд з зазначеним позовом, мотивуючи позовні вимоги тим, що він відповідно до витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності є власником квартири АДРЕСА_1 .
Відповідачі самовільно користуються квартирою.
У зв`язку з цим просив суд виселити без надання іншого житла з самовільно зайнятої квартири громадян ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2019 року позов задоволено частково.
Виселено без надання іншого житла з самовільно зайнятої квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просив рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо виселення без надання іншого житла з самовільно зайнятої квартири АДРЕСА_1 , яка йому належить на праві приватної власності громадян ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог. В іншій частині просив рішення залишити без змін.

Крім того,  ОСОБА_2  подала апеляційну скаргу на зазначене рішення суду, оскільки вважає його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. 

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Семенюк І.В. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. 

10 лютого 2020 року на адресу апеляційного суду надійшла заява  ОСОБА_1 та його адвоката Семенюка І.В. про залишення без розгляду позовних вимог в частині щодо виселення без надання іншого житла з самовільно зайнятої квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 , мотивуючи тим, що відпала необхідність у їх виселенні.
       Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року заяву ОСОБА_1 та його адвоката Семенюка Івана Васильовича про залишення частини позову без розгляду залишено без задоволення.

До початку розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Семенюк І.В., подав заяву про відмову від частини позовних вимог щодо виселення без надання іншого житла з самовільно зайнятої квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 .
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року, прийнято відмову представника  ОСОБА_1 - адвоката Семенюка Івана Васильовича від частини позовних вимог щодо виселення без надання іншого житла з самовільно зайнятої квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 . 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2019 року в частині відмови позовних вимог щодо виселення без надання іншого житла з самовільно зайнятої квартири  АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності  ОСОБА_1 , громадян ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 , що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8  -  визнано нечинним.
Провадження у справі в цій частині закрито.

До початку розгляду справи представник ОСОБА_2 - адвокат Казеко О.І. заявила усну заяву про зупинення провадження у зазначеній справі до вирішення справи №127/1142/20 за позовом  ОСОБА_2  до  ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Лариси Сергіївни про визнання заповіту недійсним, яка перебуває на розгляді у Вінницькому міському суді Вінницької області. В обґрунтування заяви посилається на те, шо зазначені справи пов`язані між собою. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 лютого 20202 року усну заяву представника ОСОБА_2  - адвоката Казеко О.І. про зупинення провадження у справі залишено без задоволення.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 є власником спірної квартири, право власності яке зареєстрував у встановленому законом порядку, а тому вправі розпоряджатися цим майном на свій розсуд. ОСОБА_2 самовільно вселившись до житлової квартири, не реагує на вимоги позивача звільнити це майно, чим порушує його право власності, тому пілягає виселенню без надання іншого житла.
Відмовляючи в частині виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що відсутні докази їх проживання в квартирі  АДРЕСА_1 .

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи. 

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проживав спільно однією сім`єю у цивільному шлюбі з ОСОБА_9 понад 20 років, з 1992 року по травень 2013 року. У 2008 році у його цивільної дружини трагічно загинув її син ОСОБА_6 , у зв`язку з цим ОСОБА_9 захворіла та отримала інсульт.

24 грудня 2012 року ОСОБА_9 склала заповіт, на свою власність, квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 як цивільному чоловіку.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла. 

17 червня 2013 року за № 1296 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Першої вінницької державної нотаріальної контори з метою оформлення спадщини до заповіту зареєстрованого в реєстрі №1684 від 24 грудня 2012 року та надав всі необхідні документи, до майна померлої ОСОБА_9 .

Під час подання даної заяви ОСОБА_1 стало відомо, що є інший заповіт який подала ОСОБА_9 від 21 травня 2013 року, на ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого в реєстрі № 445.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 травня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 06 червня 2018 року (справа №127/11920/16-ц), визнано недійсним заповіт від 21 травня 2013 року, укладений ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Євстратовою О.О., який зареєстрований в реєстрі за номером 445 (т.1 а.с.26 - 33). 

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11 грудня 2019 року. Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину, за заповітом, серія та номер: 2-2405, виданий 09.11.2018 року, видавник: державний нотаріус Першої вінницької державної нотаріальної контори Дишкант М.В. (т.1 а.с.34 - 35).

Відповідно до довідки ТОВ «ЖЕО» від 12 листопада 2018 року №12145 позивач ОСОБА_1 проживає і зареєстрований в АДРЕСА_1 , яка складається з 2 кімнат загальною площею 52,60 кв.м., жилою площею 30,82 кв.м., будинок знаходиться на обслуговуванні ЖЕО. Власність: спадщина. Особовий рахунок відкрито на ім`я ОСОБА_1 . В цьому житловому приміщенні зареєстровано 0 осіб (т.1 а.с.17).

ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_1 22 листопада 2018 року зверталася до начальника Вінницького ВП ГУНП У Вінницькій області із скаргою про зволікання розслідування кримінальної справи № 12015020010004807 за ч. 1 ст. 190 КК України, що ОСОБА_7 , яка проживає у АДРЕСА_3 незаконно заволоділа майном спадкоємця, а саме в квартирі АДРЕСА_1 на загальну суму 52450 грн.

Згідно відповіді Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області від 11 грудня 2018 року № Г-3148/200-2018 з приводу скарги було повідомлено, що дійсно кримінальне провадження № 12015020010004897 перебуває в провадженні слідчого СВ Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області, з приводу скарги у Вінницькому ВП ГУНП у Вінницькій області проводилася службова перевірка за результатами якої факти викладені в скарзі не знайшли свого підтвердження.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2019 року, визнано незаконною бездіяльність СВ Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області. Зобов`язано уповноважену особу Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області вчинити вимоги, передбачені ст. 214 КПК України за заявою від 17 липня 2019 року щодо можливого вчинення злочину, передбаченого ст. 356 КК України, а саме: внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань; невідкладно, але не пізніше наступного дня, з дотриманням правил підслідності передати наявні у нього матеріали до органу досудового розслідування та доручити проведення досудового розслідування; повідомити заявника про початок розслідування.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, який повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що після смерті ОСОБА_9 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 в подальшому оформив на себе позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець майна померлої, а також те, що на вимогу нового власника звільнити займане приміщення не реагує, тому наявні правові підстави для виселення відповідача ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що виселивши з квартири суд позбавить її єдиного житла, не заслуговують на увагу. Стаття 391 ЦК України визначає право власника, в тому числі житлового приміщення, вимагати усунення порушення свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення право та з яких підстав.

Відповідач ОСОБА_2 не є ні членом сім`ї ОСОБА_1 , ні наймачем, а ні іншою особою, що має право на користування квартирою, та порушує право ОСОБА_1 володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд.    

Аргументи скарги про те, що виселення порушить право відповідача ОСОБА_2 та її малолітного сина на житло, є не переконливими, оскільки під час розгляду справи не доведено наявності правових підстав для проживання у спірній квартирі.
Крім того, як встановлено в цьому житловому приміщенні зареєстровано «0» осіб (т.1 а.с.17). Відповідач зареєстрована в будинку АДРЕСА_4 .

Також, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в тому, що усі витрати на поховання ОСОБА_9 були здійсненні внуками, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_1 є власником спірної квартири і він вправі вимагати усунення порушення свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, зокрема в даному випадку виселення осіб без надання іншого житла.

Решта доводів апеляційної скарги  ОСОБА_2 є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Також колегія суддів, вважає безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в тому, що суд першої інстанції в порушення норм матеріального та процесуального права відмовив в задоволені позовних вимог в частині виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , оскільки відсутні належні, допустимі, достовірні та достатні докази того, що ці особи проживають в квартирі АДРЕСА_1 .
Окрім того, ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 лютого 2020 року, прийнято відмову представника  ОСОБА_1 - адвоката Семенюка Івана Васильовича від частини позовних вимог щодо виселення без надання іншого житла з самовільно зайнятої квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 . 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2019 року в частині відмови позовних вимог щодо виселення без надання іншого житла з самовільно зайнятої квартири  АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності  ОСОБА_1 , громадян ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 , що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8  -  визнано нечинним.
Провадження у справі в цій частині закрито.

При таких обставинах відпала підстава оскарження такого рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який повно і всебічно з`ясував всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам наявних в матеріалах справи, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 січня 2020 року відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору в розмірі 1152,60 грн за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі. Оскільки її апеляційну скаргу залишено без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1152,60 грн слід стягнути з ОСОБА_2 на користь держави. 

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 грудня 2019 року в частині виселення ОСОБА_2 , залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1152,60 грн на користь держави.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 лютого 2020 року.

Головуючий                          Сопрун В.В.

Судді                         Марчук В.С.
                                       
                                                       Матківська М.В.