ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року	Львів	Справа № 460/2895/19 пров. № А/857/622/20	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                           Шевчук С.М.,  
суддів                                                                         Кухтея Р.В., Носа С.П..,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Рівненського окружного адміністративного суду  від 27 листопада 2019 року (ухвалене судом в м. Рівне судом в складі головуючого судді Недашківської К.М., повний текст рішення складено 27 листопада 2019 року) у справі № 460/2895/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про зобов`язання вчинення певних дій, 
ВСТАНОВИВ
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
В жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила суд зобов`язати відповідача призначити пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 23 квітня 2019 року.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року адміністративний позов залишено без задоволення.
                    Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції  позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду та прийняти нове, яким зобов`язати відповідача призначити пенсію із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 23 квітня 2019 року. В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що рішення суду першої інстанції незаконне, необґрунтоване, та є таким, що підлягає до скасування у зв`язку з порушенням норм матеріального права. 
На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що з 26 квітня 1986 року позивач постійно працювала та проживала на територіях, які зазнали радіаційного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, які відносяться до зони гарантованого добровільного відселення, так і до зони посиленого радіологічного контролю. Вважає, що відповідач неправильно визначив вік, при досягненні якого позивач набуває право на пенсії. 
Вважає, що суд не відновив порушені права позивача, гарантовані ч.3 ст. 22 Конституції України.  Посилається на рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року №5-р/2018 у справі №1-4/2018(2792/15) відповідно до якого права і свободи, гарантії цих прав і свобод визначаються виключно законами України, але, визнаючи їх, законодавець може лише розширювати, а не звужувати, зміст конституційних прав і свобод та встановлювати механізми їх здійснення.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.  По суті заперечення на апеляційну скаргу співпадають з мотивами та висновками, здійсненими в судовому рішенні судом першої інстанції.
Відповідно до п. 3 ч. 1   ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи зазначені положення та з урахуванням характеру спірних правовідносин, колегія суддів вирішила за можливим розглядати справу в порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1   ст. 311 КАС України.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що ОСОБА_1 є громадянкою, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю, що підтверджується   посвідченням серії НОМЕР_1 (категорія 4) (а.с.33).
23 квітня 2019 року позивачу виповнилося 54 роки.
Відповідно до довідки виконавчого комітету Сарненської міської ради від 22.10.2018 №313 позивач з 16.08.1989 по 04.01.2000, з 04.10.2000 по 11.12.2007, 11.12.2007 по даний час проживає в м. Сарни Рівненської області. (а.с.31).
Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991, м. Сарни Рівненської області відноситься до зони посиленого радіологічного контролю.
Таким чином, період проживання ОСОБА_1 в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 становить 3 роки 4 місяці 16 днів.
Окрім цього, судом встановлено, що позивачка в період з 15.02.1985 по 03.09.1989 працювала на Дубровицькій бавовнопрядильній фабриці, що підтверджено даними трудової книжки (а.с.27-30).
Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991, м. Дубровиця Рівненської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Таким чином, ОСОБА_1 працювала в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 – 3 роки 4 місяці 8 днів (з 26.04.1986 по 03.09.1989).
Позивач 09.04.2019 року звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796, до якої, зокрема, додала: - посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 4); - трудову книжку; - довідку органу місцевого самоврядування про період проживання; трудова книжка та довідки про період роботи на цих територіях.
Відповідач 05.07.2019 року надіслав рішення про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 (а.с.13).
В серпні 2019 року позивач повторно звернулася з заявою про призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку, однак 13.08.2019 та 03.09.2019 отримала відмови у призначенні такої пенсії (а.с.15-16).
Не погоджуючись з відмовою відповідача, позивач звернулася до суду з вказаним адміністративним позовом.

 ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ          
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не відповідає вимогам, передбаченим нормами законодавства для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, оскільки фактично не досягнув віку, визначеного статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з врахуванням зменшення. Крім цього хоча в позивача підтверджений період проживання в зоні посиленого радіологічного контролю та період роботи в зоні гарантованого добровільного відселення, однак, відповідно до положень статті 55 Закону №796 пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою. Тому, на даний час позивач не набула права на зниження свого пенсійного віку.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Стаття 46 Конституції України            визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно статтею 15 Закону України “Про пенсійне забезпечення” умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” або надається їм право на одержання пенсій на підставах, передбачених Законом України “Про пенсійне забезпечення”.
Статтею 49 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”            від 28.02.1991 №796-ХІІ (далі – Закон №796-ХІІ) визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Зокрема, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.
Відповідно до абзацу 1 статті 55 Закону №796-ХІІ ( в редакції закону на час звернення позивача з заявою про призначення пенсії) особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” у такому порядку: 2 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
Суд звертає увагу на те, що за змістом примітки до абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796 для встановлення початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки постійне проживання або робота в зоні гарантованого добровільного відселення протягом усього періоду з моменту аварії по 31 липня 1986 року не є обов`язковим; достатньо, що особа, яка звернулася за призначенням пенсії, постійно проживала або працювала у вказаній зоні певний час у період з моменту аварії (тобто, 26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року.
Аналогічна правова позиція щодо встановлення початкової величини зниження пенсійного віку висловлена Верховним Судом в постанові від 6 лютого 2018 року у справі      № 556/1153/17.
Суд зазначає, що механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (із змінами внесеними постановою правління Пенсійного фонду України 26.04.2017 №9-1) (далі - Порядок №22-1)
До заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, в тому числі документи, які засвідчують особливий статус: посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09 березня 1988 року № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”).
При прийманні документів орган, що призначає пенсію перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів.
Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796, до якої, зокрема, додав: - посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи (категорія 4); - трудову книжку; - довідку органу місцевого самоврядування про період проживання; трудова книжка та довідки про період роботи на цих територіях.
Судом встановлено, що відповідно до  довідки виконавчого комітету Сарненської міської ради від 22.10.2018 №313 позивач з 16.08.1989 по 04.01.2000, з 04.10.2000 по 11.12.2007, 11.12.2007 по даний час проживає в м. Сарни Рівненської області. (а.с.31).
Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991, м. Сарни Рівненської області відноситься до зони посиленого радіологічного контролю.
Таким чином, період проживання ОСОБА_1 в зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 становить 3 роки 4 місяці 16 днів, тобто позивач не відповідає вимогам, передбаченим нормами законодавства, для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, оскільки не прожила у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років.
Поміж тим, судом встановлено, що позивачка в період з 15.02.1985 по 03.09.1989 працювала на Дубровицькій бавовнопрядильній фабриці, що підтверджено даними трудової книжки (а.с.27-30).
Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23.07.1991, м. Дубровиця Рівненської області відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Таким чином, ОСОБА_1 працювала в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 – 3 роки 4 місяці 8 днів (з 26.04.1986 по 03.09.1989), тобто доданими позивачем до заяви про призначення пенсії документами в повній мірі підтверджується право позивача на зниження пенсійного віку на 4 роки (3 роки початкова величина +1 рік = 4 роки).
23 квітня 2019 року ОСОБА_1 виповнилося 54 роки.
Отож, судом встановлено, що позивач фактично не досягнув віку, визначеного статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” з врахуванням зменшення, має відповідну кількість років страхового стажу, а тому на даний час не має права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
За змістом абзацу 1 частини першої статті 55      Закону № 796      особам, які працювали або проживали на територіях гарантованого добровільного відселення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України      “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Згідно зі      статтею 26 Закону № 1058      загальний пенсійний вік становить 60 років, а тому з врахуванням права позивача на зменшення пенсійного віку на 4 роки, пільгова пенсія може бути призначена йому після досягнення віку 56 років.
Разом з тим, станом на день звернення позивача із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах, останній досягнув віку 54 років та, відповідно, ще не набув права на призначення такого виду пенсії.
При цьому, суд зазначає, що хоча в позивача підтверджений період проживання в зоні посиленого радіологічного контролю та період роботи в зоні гарантованого добровільного відселення, однак, відповідно до положень статті 55 Закону №796 пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою. Тому, на даний час позивач не набула права на зниження свого пенсійного віку.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем доведено правомірність дій територіального органу Пенсійного фонду України в спірних правовідносинах, у той час як позивач належними та допустимими доказами не довів обґрунтованості своїх позовних вимог.
Стосовно ж доводів апеляційної скарги  з приводу зменшення пенсійного віку за рахунок сукупного урахування періодів роботи в зоні гарантованого добровільного відселення та періоду проживання в зоні посиленого  радіологічного контролю, то колегія суддів зазначає, що відповідно до частини другої   статті 55 Закону Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи № 796-XII    (далі по тексту іменовано – Закон№ 796-XII) пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року.
Аналогічна позиція викладена, Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 березня 2019 року у справі №287/68/16-а.
За наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зниження пенсійного віку  здійснюється  за однією із підстав передбачених статтею 55 Закону № 796-XII. При цьому чинне законодавство не передбачає сукупного урахування підстав передбачених ст. 55 названого Закону для зменшення пенсійного віку для призначення пенсії.
Досліджуючи доводи апеляційної скарги на предмет недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку, колегія суддів зазначає таке.
Статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV в редакції яка діяла до 08.07.2011року було  передбачено, що особи  мають  право  на  призначення пенсії за віком після досягнення  чоловіками  60  років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше п`яти років. 
Законом України № 3668-VI (3668-17) від 08.07.2011  до вказаної норми закону були внесені зміни, які на дату виникнення спірних правовідносин передбачають, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Таким чином, загальний пенсійний вік жінок для призначення пенсії за віком було підвищено з 55 років до 60 поетапно, ще у 2011 році. 
Із змісту ст. 55 Закону № 796-XII  слідує, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". 
Таким чином, призначення пенсії за ст. 55  Закону № 796-XII   залежить від обсягу віку визначеного ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV.
Позивач вважає, що підвищення віку, визначеного ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції на дату спірних правовідносин, призвело до звуження її прав та порушення  ст. 22 Конституції України.
Статтею 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
У   рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005   зазначено, що згідно зі   ст. 22      Конституції України   конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.
Однак, судом встановлено, що позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент внесення змін (2011рік) до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV (щодо поетапного підвищення пенсійного віку) позивач права на призначення пенсії за вказаним Законом № 1058-IV та Законом № 796-XII не набула, а відтак звуження   змісту та обсягу існуючих прав і свобод для позивача не відбулося.
Також, судом враховано, що у Рішенні № 1-42/2011 від 26.12.2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, гарантоване   ст. 48 Конституції України.
На залежність розмірів соціальних виплат особі від економічних чинників Конституційний Суд України вказав і у Рішенні від 19.06.2001 № 9-рп/2001, зазначивши, що право на пенсію, її розмір та суми виплат можна пов`язувати з фінансовими можливостями держави, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами у той чи інший період її розвитку, а також з часом ухвалення відповідних нормативно-правових актів..
Крім того, у   Рішенні від 08.10.2008 № 20-рп/2008 Конституційний Суд України   вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим… встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував також положення актів міжнародного права.
Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.
Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою   ст. 17 Конституції України   є найважливішою функцією держави. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій   ст. 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме   ст. 21 Конституції України. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат, пенсій та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
У контексті спору колегія суддів  дійшла висновку, що у зв`язку з втратою чинності нормативно-правовими актами, які передбачали загальне право на призначення пенсії для жінок у віці 55 років та встановлення  більшого вікового цензу для набуття права на призначення пенсії (60 років)  не відбулось звуження обсягу існуючого права позивача на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до     статті 55 Закону № 796-XII.
Враховуючи наведені положення чинного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відмовляючи позивачу у призначенні пенсії, орган Пенсійного фонду України не діяв протиправно, оскільки позивач не досягла необхідного віку для призначення пенсії.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в ньому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновок суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.
Керуючись статтями   243, 308,    311, 315,    316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року у справі №460/2895/19 залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої   статті 328 КАС. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос  	
Повне судове рішення складено 06 лютого 2020 року.