КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

Апеляційне провадження:                                                                            Доповідач - Кулікова С.В.
 № 22-ц/824/1126/2020  

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                          Справа № 761/42965/18
 
19 лютого 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів  Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді     - Кулікової С.В.
суддів                         - Олійника В.І.    
                                   -  Желепи О.В.
при секретарі             -  Осінчук Н.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Осаулова А.А., у цивільній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором поставки, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, -
 
в с т а н о в и в:
 
У листопаді 2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2   звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором поставки, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, у якому просив суд стягнути із відповідачки на його користь кошти у сумі 519 012,15 грн., з яких 431 940,00 грн. - основний борг, 66 871,56 грн. - інфляційні втрати, 20 200,59 грн. - 3 % річних; а також сплачений судовий збір у розмірі 5 190,12 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що фізична особа - підприємець ОСОБА_2 в межах власної підприємницької діяльності, своїми силами, протягом тривалого часу здійснює пошиття (виробництво) одягу. З 01 квітня 2017 року позивач співпрацює з відповідачкою щодо реалізації та продажу виготовленого ним одягу, у тому числі, шляхом поставки відповідачу відповідної продукції. Так, 01 квітня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір поставки, за яким позивач поставив відповідачу виготовлений одяг (продукцію). Предметом укладеного договору поставки є зобов`язання позивача передати відповідачу продукцію, а відповідач зобов`язаний  прийняти продукцію та сплачувати кошти у визначений договором поставки строк. Ціна, найменування, кількість продукції, що передається, вказуються в додатках до Договору. Відповідно до додатку до договору поставки 01.04.2017 року, відповідачу було відвантажено (передано) продукцію в кількості 394 шт., загальною вартістю 431 940,00 грн. 
Вказував на те, що відповідачка свої зобов`язання щодо оплати отриманої продукції належним чином не виконує, вимоги щодо сплати боргу за поставлену 01.04.2017 року продукцію/товар на загальну суму 431 940,00 грн. ігнорує. 
Крім того, разом з боргом, відповідно до приписів ст. 625 ЦК України, відповідачка зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Рішенням  Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором поставки, інфляційних втрат та трьох відсотків річних задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором поставки від 01 квітня 2017 року в розмірі основного боргу в сумі 431 940,00 грн., інфляційні втрати в сумі - 66 871,56 грн., три відсотки річних у сумі 20 200 грн., та судовий збір у розмірі - 5 190,12 грн., а всього в розмірі 524 202,27 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року скасувати, провадження у справі закрити або ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи. Зазначала, що суд першої інстанції не встановив справжню природу правовідносин сторін договору поставки від 01.04.2017 року, не з'ясував, з використанням якого правового статусу при укладенні договору діяла фізична особа ОСОБА_1 , як фізична особа чи як фізична особа-підприємець, не встановив які правовідносини виникли між сторонами, і помилково прийняв позов в порядку цивільного судочинства.
Вважала, що суд розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, необгрунтовано порушив правила про предметну підсудність справи, оскільки спір між сторонами виник з приводу невиконання умов господарського договору, який укладений між фізичними особами-підприємцями і пов`язаний з господарською діяльністю цих осіб, а тому даний позов не підлягав розгляду в порядку цивільного судочинства, і належить до юрисдикції господарського суду, а відтак провадження у справі підлягає закриттю на підставі ст. 255 ЦПК України.
Вказувала на те, що для підтвердження факту поставки продукції 01.04.2017 року, позивач надав суду договір поставки від 01.04.2017 року та документ з переліком продукції, який він вважає додатком до спірного договору поставки. Проте, із тексту договору поставки вбачається, що у ньому не зазначена вартість, кількість та найменування продукції. Таким чином, судом першої інстанції було залишено поза увагою те, що сторонами не були узгоджені істотні умови договору, тоді як, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, то такий договір вважається не укладений. Крім того, будь-які докази, що позивач чи відповідач здійснили будь-які дії щодо виконання договору у матеріалах справи відсутні.
Також вказувала на те, що позивач не підтвердив належними та допустимими доказами отримання відповідачкою товарів на суму 431 940 грн., оскільки акт прийому-передачі, видаткова накладна чи інші первинні документи, які підтверджують факт поставки продукції згідно чинного законодавства на час укладення договору, ні в подальшому, у матеріалах справи відсутні.
Посилалася на те, що судом залишено поза увагою, що у позивача не виникло право пред`явлення вимоги до відповідача про виконання порушеного зобов`язання, оскільки позивачем не надано доказів настання події - факту продажу продукції відповідачем, тоді як у п. 2 договору поставки сторони визначили, що відповідач зобов`язувалася сплатити позивачу кошти від продажу продукції протягом трьох календарних днів з дня продажу продукції.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року залишити без змін, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Зазначав, що договірні відносини з відповідачем виникли як з фізичною особою, і позов що витікає з їх невиконання підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки на момент укладення договору відповідачка не здійснювала свою діяльність як ФОП. Вказував на те, що договір поставки та додаток до нього підписані сторонами, містять погоджені істотні умови щодо предмету, зобов`язань, строків та оплати, а тому наявні підстави вважати, що сторони перебували у цивільно-правових відносинах і відповідач придбала (отримала) товар у кількості 394 шт. на загальну вартість 431 940,00 грн. за який зобов`язувалася сплатити готівковими коштами протягом трьох календарних днів, з дня продажу. Посилався на те, що доводи апеляційної скарги, що у позивача не виникло право пред`явлення вимоги про виконання порушеного зобов`язання, спростовуються матеріалами справи та свідчать про намагання відповідачки уникнути виконання взятих на себе зобов`язань.
Відповідач ОСОБА_1   в судове засідання 19 лютого 2020 року не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належно, причини неявки суду не повідомила, в судовому засіданні 05.02.2020 року  підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.
Представник позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 адвокат Бартощук А.В. проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що з 18.11.1998 року ОСОБА_2 здійснює діяльність як фізична особа-підприємець. Видом його економічної діяльності є - 14.19 Виробництво іншого одягу й аксесуарів (а.с. 19-20).
ОСОБА_1 з 04.04.2017 року здійснює діяльність як фізична особа-підприємець. Видом її економічної діяльності є 47.71 Роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах. (а.с. 21-23).
01.04.2017 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір поставки, за умовами якого ОСОБА_2 передає ОСОБА_1 продукцію, а ОСОБА_1 приймає продукцію та зобов`язується сплачувати кошти у визначений договором поставки строк. Ціна, найменування, кількість продукції, що передається, вказуються в додатку до Договору.
Згідно Додатку до договору поставки, товар поставлено у кількості 394 шт., загальна вартість якого становить 431 940,00 грн. Вказаний додаток містить підписи позивача та відповідача, та з нього вбачається, що зазначену продукцію ФОП ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняла.
Відповідно до п. 2.1 та п. 2.2 договору поставки, ОСОБА_1 сплачує ФОП ОСОБА_2 кошти від продажу продукції, протягом трьох календарних днів, з дня продажу продукції. Сума грошових коштів сплачується ОСОБА_1 готівковими коштами, переданими особисто.
У відповідності до п. 3.1 та 3.2 договору поставки, договір вважається укладеним з моменту фактичної передачі продукції, зазначеної в п.п. 1.1. цього договору. Договір дії до повного виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань по сплаті грошових коштів за отриману продукцію.
В подальшому, ФОП ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу на суму 431 490,00 грн. за отриману 01.04.2017 року продукцію/товар, датовану 05.10.2018 року, яка залишена відповідачем поза увагою.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що судом достеменно встановлено, що позивачем відповідно до додатку до договору поставки було передано відповідачу продукцію в кількості 394 шт., загальною вартістю 431 940,00 грн., при цьому відповідач ухиляється від виконання свого обов`язку щодо сплати коштів за отриману продукцію позивачу, а тому вимоги про стягнення боргу за договором поставки, 3% річних та інфляційних втрат ґрунтуються на вимогах закону.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на з`ясованих обставинах справи, досліджених доказах, нормах матеріального та процесуального права.
Так, відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
За змістом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
З матеріалів справи вбачається, та встановлено судом, що  01.04.2017 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір поставки, за умовами якого ОСОБА_2 передає ОСОБА_1 продукцію, а ОСОБА_1 приймає продукцію та зобов`язується сплачувати кошти у визначений договором поставки строк. Ціна, найменування, кількість продукції, що передається, вказуються в додатку до Договору.
Згідно Додатку до договору поставки, який містить підписи позивача та відповідача, товар поставлено відповідачці у кількості 394 шт., загальна вартість якого становить 431 940,00 грн.
Відповідно до п. 2.1 та п. 2.2 договору поставки, ОСОБА_1 сплачує ФОП ОСОБА_2 кошти від продажу продукції, протягом трьох календарних днів, з дня продажу продукції. Сума грошових коштів сплачується ОСОБА_1 готівковими коштами, переданими особисто.
У відповідності до п. 3.1 та 3.2 договору поставки, договір вважається укладеним з моменту фактичної передачі продукції, зазначеної в п.п. 1.1. цього договору. Договір діє до повного виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань по сплаті грошових коштів за отриману продукцію.
Фактичну передачу товару, зазначеного у додатку до договору поставки, підтверджено під час розгляду справи в суді першої інстанції показаннями свідків, які в повній хронологічній послідовності подій зазначили про поставку товару в м. Київ з м. Кропивницький, його перерахування, й опис і розміщення у точці продажу в ТЦ «Променада» у присутності та за участю відповідача.
Фактичне підписання відповідачкою договору поставки нею не заперечувалося.
Доказів на спростування отримання відповідачкою продукції у кількості 394 шт. на загальну суму 431 940,00 грн., останньою суду надано не було, а відтак, колегія суддів вважає обґрунтованим відхилення судом доводів відповідача щодо того, що товар згідно додатку до укладеного договору позивачем не було передано, а доводи апеляційної скарги що позивач не підтвердив належними та допустимими доказами отримання відповідачкою товарів на суму 431 940 грн. необґрунтованими.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 боргу за поставлений товар у розмірі 431 940,00 грн.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані частиною другою статті 625 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17).
 Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Суд першої інстанції встановив, що сума заборгованості  ОСОБА_1  за поставлений товар становить 431 940,00 грн., і що відповідач прострочив виконання відповідного грошового зобов`язання.
Тому колегія суддівпогоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних в межах заявлених позовних вимог- 20 200,59  грн. та інфляційних втрат - 66 871,56 грн. на підставі частини другої статті 625 ЦК України.
При цьому, колегія суддів враховує, що договір поставки не визнаний в судовому порядку недійсним, з позовом про визнання недійсним договору поставки, сторони не зверталися.
Доводи апеляційної скарги про те, що сторонами не були узгоджені істотні умови договору, а тому такий договір вважається не укладеним, колегія суддів вважає необґрунтованим, враховуючи наступне.
Відповідно до ст.. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Відпровідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України  договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Як вбачається з договору поставки та додатку до нього, сторони обумовили, кількість поставленого товару, асортимент, ціна товару, строк та порядок виконання зобов`язання, строк дії договору та момент, з якого вважається укладеним.
Таким чином, підстави вважати договір неукладеним, оскільки сторонами не були узгоджено істотні умови, відсутні.
Посилалася в апеляційній скарзі на те, що судом залишено поза увагою, що у позивача не виникло право пред`явлення вимоги до відповідача про виконання порушеного зобов`язання, оскільки позивачем не надано доказів настання події - факту продажу продукції відповідачем, тоді як у п. 2 договору поставки сторони визначили, що відповідач зобов`язувалася сплатити позивачу кошти від продажу продукції протягом трьох календарних днів з дня продажу продукції, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідачка не надала суду доказів на підтвердження того, що отриманий нею 01.04.2017 року товар не був проданий нею на момент ухвалення рішення судом першої інстанції.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що договір поставки був укладений 01.04.2017 року, з позовом позивач звернувся до суду 08.11.2018, рішення у справі ухвалено судом першої інстанції 25.09.2019 року, тобто більш ніж через два роки після укладення договору та отримання відповідачкою продукції.
З огляду на зазначене, підстави вважати, що у відповідача не виникло права вимоги до відповідача про виконання останньою зобов`язань за договором поставки в частині оплати за поставлений товар, відсутні.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не встановив справжню природу правовідносин сторін договору поставки від 01.04.2017 року, не зясував, з використанням якого правового статусу при укладенні договору діяла фізична особа ОСОБА_1 , як фізична особа чи як фізична особа-підприємець, не встановив які правовідносини виникли між сторонами, і помилкового прийняв позов в порядку цивільного судочинства, колегія суддів відхиляє, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. (ст.. 48 ЦПК України).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
 Визначальною для розмежування юрисдикції за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України є участь у відносинах, з приводу яких виник спір, суб`єкта господарської діяльності.
Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. (ч. 1 ст. 45 ГПК України).
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.(ч. 2 ст. 4 ГПК України)
Предметом спору у цій справі є стягнення боргу за договором поставки. 
За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частини перша та друга статті 712 ЦК України).
 За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша статті 656 ЦК України).
 Отже, суб`єктом підприємницької діяльності за договором поставки має бути продавець (постачальник). Вимоги наявності такого статусу для покупця немає. Покупець має право використовувати товар, отриманий за договором поставки, у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням.
Згідно з частиною першою статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.
Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього кодексу.
Відповідно до частини першої статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.
Фізична особа, яка в установленому законом порядку набула статус підприємця, не втрачає свого статусу фізичної особи. Наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10).
Як вбачається здоговору поставки, він був укладений з відповідачем як  фізичною особою-підприємцем. Разом з тим, станом на дату укладення договору поставки, 01.04.2017 року та поставки самого товару, відповідачка не була суб`єктом підприємницької діяльності. 
Доводи відповідачки про визначення сторонами у пункті 3.4 договору поставки підсудності справи господарським судам, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки законодавство, чинне на момент подання позову, а також розгляду справи судом першої інстанцій, не передбачало можливості сторін договору визначати юрисдикцію суду, який розглядатиме справу. Не передбачають такої можливості і процесуальні кодекси, чинні на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Відтак, колегія суддів  вважає необґрунтованими доводи відповідача про необхідність розгляду спору за правилами господарського судочинства та відмовляє у задоволенні вимог апеляційної скарги про закриття провадження у справі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги  ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 20 лютого 2020 року.
 
            Головуючий:                                          Судді: