22-ц/804/12/20 
                                                                                237/2571/17 
                                               
Головуючий у 1-й інстанції  Сенаторов В.А.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
                                                         
            П О С Т А Н О В А
            І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
21 лютого 2020  року             місто Маріуполь Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого судді       Попової С.А.,
    суддів                            Баркова В.М., Мироненко І.П.,
за участю секретаря     Герасимової Г.Є.,
розглянувши  у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі 
апеляційну скаргу представника держави Україна в особі Кабінету Міністрів України - Циря Сергія Миколайовича
на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 06 березня 2019 року, ухваленого у  складі судді Сенаторова В.А., повний текст рішення складено 15 березня 2019 року, по справі
за позовом ОСОБА_1 
до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України
про відшкодування шкоди,  завданої смертю фізичної особи,
третя особа - Служба безпеки України,

                                                        В С Т А Н О В И В:
1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог
В червні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, уточнивши його редакцію в подальшому (т. 1 а.с. 209-212), до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, залучивши у якості третьої особи Службу безпеки України, про відшкодування шкоди, завданої смертю її сина - ОСОБА_2 , якого було вбито ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок скоєння терористичного акту - артилерійського обстрілу міста Мар`їнка Донецької області. 
Жодних відомостей від правоохоронних органів щодо розслідування смерті сина вона не отримувала з липня 2014 року, хоча для внесення відомостей про такі злочини до Єдиного реєстру досудових розслідувань подання заяв потерпілими згідно чинного кримінально-процесуального законодавства не є обов`язковим. І тільки 13.03.2017р. за її заявою за фактом смерті ОСОБА_2 УСБУ в Донецькій області, як органом досудового розслідування, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідні відомості.  
Смерть сина позивачки сталася на території, підконтрольній українській владі, однак держава не забезпечила в умовах збройного конфлікту безпеки і захист життя ОСОБА_2 , як вищу соціальну цінність згідно із ст. 3 Конституції України, а правоохоронні органи не забезпечили належного розслідування скоєного злочину, встановлення винних осіб. Кримінальне провадження триває протягом декількох років.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.
Враховуючи повноваження Кабінету Міністрів України в системі боротьби із тероризмом, унормовані ст.ст. 4, 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» (організація боротьби з тероризмом, забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами), який в даному випадку є представником держави, саме Уряд має відповідати у виниклих деліктних правовідносинах зі спричинення смерті синові позивачки внаслідок терористичного акту. 
З урахуванням додаткових пояснень (т. 1 а.с. 107-110) позивач вважає, що Держава Україна, громадянкою якої вона є, зобов`язана відшкодувати їй спричинену моральну шкоду загибеллю сина в результаті терористичного акту під час збройного конфлікту в умовах проведення антитерористичної операції, а також внаслідок незабезпечення Державою права на життя сина та за відсутності ефективного розслідування обставин загибелі сина, встановлення винних осіб. Моральна шкода мотивована вкрай тяжкими і незворотними моральними стражданнями та хвилюваннями від загибелі сина, що залишався єдиною живою в неї дитиною, з яким вона мала близькі родинні стосунки, і на якого вона покладала очікування допомоги в старості; втрата сина для неї є довічною і непоправною; перенесена травмуюча подія загибелі сина призвела до негативного відбиття на стані її здоров`я, психічно-емоційному стані, що змусило її звертатись до лікарів. Спричинену моральну шкоду оцінює у розмірі 1000000грн і просить стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України.  

В запереченнях на позов Кабінет Міністрів України (т. 1 а.с. 72-74) наголошує на  недоведеності обставин, якими вмотивовано позовні вимоги; змішуванні позивачем трьох підстав, що регулюються різними правовим актами: терористичним актом, де вину конкретної особи у його скоєнні треба доводити обвинувальним вироком суду, якого немає; антитерористичною операцією (комплекс скоординованих дій, спрямованих на припинення терористичної діяльності, мінімізацію наслідків антитерористичної операції тощо), що підпадають під дію положень ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», але за відсутності спеціального закону не передбачають відшкодування шкоди за проведення антитерористичної операції; надзвичайною ситуацією, але в даному випадку Державною службою України з надзвичайних ситуацій не було констатовано ситуацію ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок артилерійського обстрілу в м. Мар`їнка надзвичайною в контексті поняття у п. 24 ч. 11 ст. 2 Кодексу цивільного захисту населення. Позивач не довела своїх доводів щодо спричинення їй моральної шкоди, довідка лікарні не підтверджує цього факту, і заявлений розмір немайнового відшкодування нічим не обґрунтовано.  

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням  Мар`їнського районного суду Донецької області від 06 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 500 000грн.

Задовольняючи  частково позов, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», усталеною судової практикою Європейського суду з прав людини, дійшов висновку, що Держава Україна не дотрималась положень ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не забезпечивши право на життя сина позивачки, не забезпечила гарантовані Женевськими Конвенціями 1949 року права позивачки надавати захист від наслідків війни, а також не забезпечила ефективного розслідування загибелі сина позивача. Також суд врахував характер, обсяг та глибину заподіяних позивачці тяжких і незворотних моральних страждань та їх негативних наслідків для її здоров`я, як літньої жінки 83 років, з огляду на те, що загиблий був єдиним її рідним сином, що залишався живим, за нею нікому доглядати, а загиблий син підтримував з позивачем близькі родинні стосунки, постійно фінансово допомагав, підтримував морально, купляв ліки, допомагав у побуті, а зі смертю сина вона позбавилась можливості отримання всілякої допомоги і підтримки з боку сина, що погіршується умовами  її вимушеного переміщення з території проведення антитерористичної операції і створює додаткові страждання. Суд взяв до уваги психологічне експертне  дослідження, яким констатовано негативний вплив смерті сина під час терористичного акту на психо-емоційний стан позивачки і спричинення їй моральної шкоди. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі представник Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України - Циря С.М., посилаючись на порушення норм матеріального і процессуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги вмотивовані тим, що згідно позову, сина позивачки було вбито внаслідок терористичного акту шляхом артилерійського обстрілу в м. Мар`їнка Донецької області, що є кримінальним правопорушенням. Проте, суд першої інстанції не навів прийнятих процесуальних рішень у кримінальному провадженні щодо обставин загибелі сина позивачки, не довів, що шкода завдана позивачу саме внаслідок влучення снарядів, відсутні протоколи огляду місця події, висновок вибухово-технічної експертизи тощо, а суд не може у цивільному процесі  поза межами кримінального провадження встановлювати обставини здійснення кримінального правопорушення, зокрема, терористичного акту. У оскаржуваному рішенні відсутні посилання або відомості про наявність вироку в кримінальній справі, який набрав законної сили, у відношенні конкретної винної особи. Посилання позивача на внесення відомостей до ЄРДР та здійснення досудового розслідування, як на обставину, що підтверджує факт загибелі сина позивачки саме внаслідок терористичного акту, є безпідставними, оскільки до реєстру вносяться відомості про попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення. Досудове слідство щодо загибелі сина позивачки триває, тому не є на даному етапі доведеними обставини кримінального правопорушення і вважати неефективним розслідування немає підстав, оскільки суд у цивільному процесі не має повноважень визначати правомірність рішення, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора в кримінальному провадженні, жодного рішення суду або іншого органу про задоволення скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора в кримінальному провадженні позивачка не надала. Показання допитаних в судовому засіданні свідків не дають можливості встановити обставини загибелі сина потерпілої. Положення статті 19 Закону України  «Про боротьбу з тероризмом» застосовано судом неправильно, оскільки: по-перше, ця норма не передбачає відшкодування моральної шкоди - до спірних відносин підлягають застосуванню  загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду (ст. 1167 ЦК), де мають бути доведені саме позивачем протиправність поведінки відповідача, наявність негативних наслідків та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою; по-друге, відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з винних осіб - а такого закону і порядку відшкодування не встановлено. Норми Кодексу цивільного захисту населення, якими також керувався суд, не встановлюють порядку відшкодування моральної шкоди постраждалим від надзвичайних ситуацій. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих  територіях у Донецькій та Луганській областях», який набрав чинності 24.02.2018 року встановлено, що відповідальність за матеріальну чи не матеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії РФ, покладається на Російську Федерацію. Позивач звернулася до Кабінету Міністрів України, як до неналежного відповідача, оскільки суб`єктами, які здійснюють боротьбу з тероризмом у межах своєї компетентності є Служба безпеки України та інші органи, передбачені ст. 4 Закону України «Про боротьбу з  тероризмом». Суд першої інстанції не зазначив, в якій частині рішення стосується Держави Україна, а виконання яких зобов`язань покладено на Державну казначейську службу України. Рішення суду першої інстанції щодо стягнення з держави моральної шкоди внаслідок загибелі доньки у розмірі 500000 грн. є необґрунтованим. 

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло. 

Процедура розгляду справи апеляційним судом
Справа розглядається в режимі відеоконференції за участю представника відповідача Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України - Циря С.М., який підтримав доводи апеляційної скарги,  представника Служби безпеки України - Осипова Д.О., який також підтримав доводи скарги і долучені до справи письмові пояснення (т. 2 а.с. 89-93); представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , який заперечував проти доводів скарги. 
Справа розглянута відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату, час і місце судового засідання позивачки (а.с. 154) і представника співвідповідача - Державної казначейської служби (а.с. 157), неявка яких не перешкоджає розглядові справи. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок скоєння терористичного акту шляхом артилерійського обстрілу в м. Мар`їнка Донецької області було вбито ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно із висновком лікарського свідоцтва про смерть № 186 від 13.07.2014 року, виданого Мар`їнським відділенням судово-медичної експертизи, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок розтрощення голови (т. 1 а.с. 14-16). 
Загиблий ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином позивачки (т. 1 а.с. 12-13). Позивачка має статус внутрішньо переміщеної особи, яка переїхала до м. Курахове Донецької області (т. 1 а.с. 11).
За фактом смерті ОСОБА_2 внаслідок вчинення терористичного акту невідомими особами зі складу незаконних збройних формувань шляхом артилерійського обстрілу в м. Мар`їнка Донецької області 13.03.2017р. органом досудового розслідування - Слідчим відділом  УСБУ в Донецькій області на підставі заяви позивачки від 21.02.2017р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 22017050000000112 та розпочато кримінальне провадження за ч. 3 ст. 258 КК України (терористичний акт, що призвів до загибелі людини). ОСОБА_1 , як мати загиблого, визнана потерпілою у вказаному кримінальному проваджені (т. 1 а.с. 17). Розслідування триває, повідомлення про підозру не вручалося (т. 1 а.с. 17, 83-84, 95-98).
Дана ситуація артобстрілу міста Мар`їнки Донецької області як надзвичайна, Державною службою України з надзвичайних ситуацій не облікувалась (т. 1 а.с. 82, 93).
Після загибелі сина ОСОБА_1 зверталась до лікаря-невролога з приводу погіршення стану здоров`я, негативного впливу на емоційний стан, що підтверджується копією виписки із медичної карти (т. 1 а.с. 18).
Згідно висновку психологічного експертного дослідження № 4/10/17, складеного 15.11.2017р. Бюро психологічних досліджень, у потерпілої ОСОБА_1 є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості та виникли внаслідок загибелі її сина  - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Мар`їнка Донецької області під час проведення антитерористичної операції (військових дій). Позивачці через загибель сина завдані страждання (моральна шкода), які відповідають попередньому орієнтовному заявленому у змісті позові розміру грошової компенсації - 1млн.грн (т. 1 а.с. 151-163).  

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не  підлягає задоволенню,  виходячи з такого.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржене рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.
Колегія суддів апеляційної інстанції в повній мірі погоджується з висновками та обставинами встановленими судом першої інстанції, відповідність яких підтверджена матеріалами справи.
Звертаючись до суду, позивачка посилалася на положення Закону України «Про боротьбу з тероризмом», так як її син загинув  під час  проведення антитерористичної операції та в результаті терористичного акту.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20.03.2003 року № 638-IV (з подальшими змінами і доповненнями, чинними на момент виникнення спірних відносин у зв`язку із загибеллю сина позивачки у липні 2014 року) антитерористична операція являє собою комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.
Вказаним Законом «Про боротьбу з тероризмом»  визначені поняття:
- тероризм - суспільно небезпечна діяльність, яка полягає у свідомому, цілеспрямованому застосуванні насильства шляхом захоплення заручників, підпалів, убивств, тортур, залякування населення та органів влади або вчинення інших посягань на життя чи здоров`я ні в чому не винних людей або погрози вчинення злочинних дій з метою досягнення злочинних цілей;
- терористичний акт - злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 Кримінального кодексу України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258 - 260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до Кримінального кодексу України;
- антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності;
- район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.
Для позначення подій, які відбуваються  у Донецькій та Луганській області був обраний шлях визнання їх терористичними діями, а діяльність щодо забезпечення миру і повернення контролю над непідконтрольними  територіями як антитерористична операція.
Антитерористична операція тривала з 07.04.2014р. (Указ Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014; наказ Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення»). Рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято.
Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України №1275-р від 02 грудня 2015 року, затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, в ньому має місце місто Мар`їнка Донецької області (підпункт 9 пункту 2. Райони Донецька область), де загинув цивільний мешканець ОСОБА_2 - син позивачки ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 3  Закону України «Про боротьбу з тероризмом»  боротьба з тероризмом ґрунтується на принципах, зокрема: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності.

Доводи апеляційної скарги з приводу недоведення судом факту завдання шкоди позивачки саме внаслідок загибелі її сина в результаті терористичного акту спростовуються зібраними доказами, яким судом надана належна оцінка.
Так, матеріалами справи підтверджено факт терористичного акту в районі міста Мар`їнка Донецької області на території проведення антитерористичної операції в ніч з 11 на 12 липня 2014 року.  
В межах порушеного кримінального провадження за ч. 3 ст. 258 КК України (терористичний акт, що призвів до загибелі людини) і внесених відомостей до ЄРДР за № 22017050000000112 - встановленими досудовим розслідуванням обставинами є те, що потерпілого ОСОБА_2 було вбито ІНФОРМАЦІЯ_2 під час проведення антитерористичної операції в ході військових дій в м. Мар`їнка Донецької області.  
Артилерійський обстріл міста Мар`їнка Донецької області з систем залпового вогню «Град» в ніч на 12.07.2014р., що супроводжувався значними руйнуваннями житлових будинків, заводів і жертв серед мирного населення, коли люди залишалися під завалами будинків, є загальновідомим фактом, висвітленим у засобах масової інформації, включаючи інтернет-видання (https://www.bbc.com/ukrainian/politics/2014/07/140713_ato_fights_hk), про що також заявляв речник Ради національної безпеки і оборони Україна Андрій Лисенко .
У справі відсутні відомості, що Державою Україна, громадянином якої є загиблий ОСОБА_2 , вживались термінові заходи централізованої евакуації мирного населення з зони міста Мар`їнка, яка була піддана артилерійським обстрілам. Надзвичайною ситуацією ця подія з обстрілом міста Мар`їнка компетентними органами державної влади не визнавалася.  
Режим надзвичайної ситуації, зокрема, в Донецькій області з метою координації дій державних органів, спрямованих на забезпечення захисту населення, функціонування єдиної державної системи цивільного захисту цивільного населення було встановлено значно пізніше за розпорядженням КМУ від 26.01.2015р. № 47-р, тобто значно пізніше після подій загибелі сина позивачки у липні 2014 року.  
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 і ОСОБА_6 підтвердили відомі їм обставини загибелі сина позивачки - ОСОБА_2 в результаті обстрілу міста Мар`їнка Донецької області та повідомили про негативні наслідки для здоров`я і емоційного стану позивачки внаслідок загибелі сина, смертельно травмованого під час обстрілу. 
Характер отриманих ОСОБА_2 травм (розтрощення голови), засвідчений лікарським свідоцтвом, узгоджується із поясненнями позивачки, в тому числі виказаних під час психологічного дослідження її стану експертом-психологом (т. 1 а.с. 151-163). Так, ОСОБА_1 розповіла про обставини загибелі сина в ніч з 11 на 12 липня 2014 року, коли чула вибух; її  невістка вночі повідомила, що в квартирі, де лежав син ОСОБА_2 розірвався снаряд; коли вона прийшла, то побачила загиблого сина з розтрощеною головою, відірваною ногою; витягали сина з-під обламків будинку разом із сусідами, бо на виклики не відгукнулися ані швидка медична допомога, ані працівники МНС; приїхали працівники правоохоронних органів і стали фотографувати місце події; внаслідок продовження обстрілів Мар`їнки поховали сина поспіхом.
Негативні наслідки для позивача, що є літньою жінкою (86 років), яка страждає на церебральний атеросклероз і інші хронічні захворювання, у вигляді погіршення стану здоров`я внаслідок раптової смерті сина і виникнення неврологічних хвороб, що супроводжуються почуттям тривоги, страхів, жахів, безсоння, поганого апетиту, засвідчені у  довідці лікаря-невролога (т. 1 а.с. 18); наявність психологічної травми у позивачки констатована висновком психологічного експертного дослідження від 15.11.2017р. з використанням наданого на дослідження висновком лікаря-психіатра від 02.08.2017р. (т. 1 а.с. 159). Доведений причинний зв`язок між обставинами, які призвели до загибелі сина позивачки, і шкідливими наслідками, що настали, для позивача. 
Суд з дотриманням вимог ст.ст. 76-80, 89, 90 ЦПК України врахував зібрані докази і пояснення свідків у якості належних, допустимих доказів, що відносяться до предмету спору і мають значення для справи і оцінив їх в сукупності з іншими зібраними по справі матеріалами, пересвідчившись в обґрунтованості заявлених позивачем вимог за доведеності складу делікту. 
Представник відповідача посилаючись на недоведеність факту загибелі сина позивачки внаслідок терористичного акту не надав доказів у спростування, встановлених судом першої інстанції обставин.
Таким чином, відповідачем, що зараз апелює на ухвалене рішення, не виконано процесуального обов`язку щодо тягара доказування обставин у спростування доводів позову про настання смерті сина позивачки в результаті влучення снарядів в ході артилерійського обстрілу в помешкання, де знаходився потерпілий.     

Судом першої інстанції встановлено, що слідство у справі щодо смерті сина позивачки триває понад 2,5 роки, принаймні з моменту подачі відповідної заяви потерпілою ОСОБА_1 . З часу внесення відомостей до ЄРДР юридична кваліфікація кримінального правопорушення, відкритого за ч. 3 ст. 258 КК України, як терористичний акт, що призвів до загибелі людини, не змінилася. 
Стаття 2 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод передбачає: «Право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який законом передбачене таке покарання».
Відповідно до процесуального зобов`язання за статтею 2 Конвенції, яке залишається чинним і в складних умовах, з точки зору безпеки, у тому числі й в контексті збройного конфлікту, що за обставин, коли смерть, яка підлягає розслідуванню, сталася в умовах повсюдного насильства, збройного конфлікту чи заворушень, на шляху слідчих можуть виникнути перешкоди і, певні обмежувальні умови можуть спонукати до використання менш ефективних слідчих заходів або спричинити затримки в розслідуванні. Втім, зобов`язання за статтею 2 із забезпечення захисту життя означає, що навіть у складних, з точки зору безпеки, умовах, мають бути вжиті всі необхідні заходи для проведення ефективного, незалежного розслідування стверджуваних порушень права на життя (рішення ЄСПЛ «Аль-Скейні та інші проти Сполученого Королівства(заява №55721/07) від 07.07.2011 року).
Посилання представника відповідача, що слідство за фактом загибелі ОСОБА_2 триває, лише підтверджують, що мають місце ознаки порушення процесуального зобов`язання держави за ст. 2 Конвенції з проведення адекватного та ефективного розслідування обставин цієї справи, що вбачив суд першої інстанції. А на думку Європейського Суду з прав людини, висловлену у  рішенні від 08.01.2004р. по справі Айдер та інші проти Туреччини, відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди є самостійною підставою відповідальності держави за дії своїх органів та їх посадових осіб. 
Тривання слідства не позбавляє позивачку права звертатися до суду із цивільним позовом про відшкодування немайнової шкоди, спричиненої загибеллю сина в терористичному акті, в форматі цивільного судочинства, а не суто в межах порушеної кримінальної справи, як помилково вважає представник КМУ, незважаючи на положення ч. 1, 7 ст. 128 КПК України. 

Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із ч. 2 наведеної норми: моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2).
Частиною 2 ст.1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Основні права і свободи не тільки визнаються державою, а й захищаються нею як необхідна умова її існування. В Україні основні (природні) права закріплені в Основному Законі держави - Конституції України. Особисті права - невід`ємні, належать кожному від народження, не підлягають обмеженню, більшість з них носить абсолютний характер, ступінь охорони і забезпеченості і держава зобов`язана утримуватися від будь-яких дій, спрямованих на їх порушення або втручання в їх реалізацію.
Виконання державою обов`язку забезпечення і захисту прав людини, тобто, позитивних зобов`язань, вимагає натомість активного втручання держави в реалізацію прав людини (переважно соціальних, культурних та економічних прав) і в такому випадку порушення прав людини відбуватиметься через відсутність активних дій з боку держави, які унеможливлюють їх реалізацію.
У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
За частиною 6 статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до положень п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, та в інших випадках встановлених законом.
Іншим випадком, встановленим законом, може бути і терористичний акт, а відшкодування завданої ним шкоди передбачено Законом України «Про боротьбу з тероризмом».
Зазначений висновок ґрунтується на положеннях постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, вимоги про відшкодування моральної шкоди розглядаються не тільки, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено або випливає з положень Конституції чи закріплено нормами Цивільного кодексу України, а також у випадках, передбачених іншими актами законодавства.
   Стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом.
За змістом цього Закону № 638-IV встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, здійснили терористичну діяльність, наявність щодо них обвинувального вироку суду не є умовою відшкодування шкоди, а отже такий порядок покладається на державу незалежно від її вини і до держави, яка відшкодувала шкоду фізичній особі, переходить право вимоги до винної особи.
Тобто обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається на державу незалежно від її вини, а після відшкодування до держави переходить право вимоги до винної особи. Отже, встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, та наявність щодо них обвинувального вироку суду не є необхідною умовою відшкодування шкоди державою за статтею 19 Закону № 638-IV. А вимога наявності такого обвинувального вироку у відношенні конкретної особи є актуальною лише при реалізації Кабінетом Міністрів України свого права на зворотну вимогу до винної особи.
До таких висновків дійшла і Велика Палата Верховного Суду України у справі № 265/6582/16-ц, що містяться в постанові від 04.09.2019р.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на неправильне застосування у даній справі і ґрунтування рішення на положеннях статті 19 Закону України  «Про боротьбу з тероризмом» з тих мотивів, що даною нормою передбачено відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, відповідно до закону, а такого закону і порядку відшкодування не встановлено. 
З таким доводом колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.   
По своїй суті доводи апеляційної скарги, аналогічні доводам у відзиві Кабінету Міністрів України на позов ОСОБА_1 , зводяться до відсутності закону, на підставі якого право позивачки, потерпілої в результаті смерті сина в терористичному акті під час збройного конфлікту на території Держави Україна, на відшкодування спричиненої немайнової шкоди має бути захищене.      
З`ясовано, що за період з 14 квітня 2014 року і на момент звернення позивачки до суду, а також на час прийняття рішень судом першої і апеляційної інстанцій держава в особі законодавчого або виконавчого органів влади не прийняли жодного нормативного акту щодо процедури та порядку відшкодування такої шкоди, до якого кореспондує базова норма - стаття 19 Закону України "Про боротьбу з тероризмом", що унормовує право осіб, родичі яких загибли від терористичного акту, на компенсацію за шкоду, завдану їх здоров`ю, компенсацію моральної шкоди. Таке становище створює правову невизначеність у спірних правовідносинах.  
Проте, відповідно до позиції ЄСПЛ принцип юридичної визначеності є одним з основних складових верховенства права (п. 61 рішення від 28 жовтня 1999 року у справі Брумареску проти Румунії , заява № 28342/95).
Юридична визначеність дає можливість учасникам суспільних відносин завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх легітимних очікуваннях, зокрема у тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізоване.
Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (п. 184 рішення від 22 червня 2004 року у справі Броньовський проти Польщі, заява № 31443/96).
Суд у оскаржуваному рішенні стверджував, що відсутність відповідного закону не може бути перешкодою у захисті прав позивача. 
З цим колегія суддів цілком погоджується, зважаючи на рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004р. у справі № 15-рп/2004 (п. 4.1), з якого витікає, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність. 
Основним міжнародним документом, крізь призму якого суд повинен застосовувати інші закони, є Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (Рим, 1950 рік), оскільки майже в кожному рішенні Європейського суду з прав людини, в якому держава-учасниця визнається порушником Конвенції, має місце тлумачення поняття відшкодування моральної шкоди (сатисфакція). І це відповідає духові та сутності поняття «справедливий суд»/«справедливий розгляд» (ст. 6).
Відповідно до ст. 1 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
В контексті статті 1 Конвенції законодавець та інші органи публічної влади Держав-Учасниць повинні запроваджувати таке юридичне регулювання, що має відповідати конституційним нормам і принципам, та створювати механізми для ефективного захисту конституційних прав і свобод.
Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію  та практику Суду як джерело  права.
Тож, в даній справі слід використати усталену практику Європейського Суду з прав людини з приводу «низької якості» (недосконалості) норм закону, зокрема, у справі «Щокін проти України» в остаточному рішенні 14.01.2011р. за заявами №№ 23759/03 и 37943/06, де Судом наголошено: «…відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачають можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимоги «якості закону», передбачені Конвенцією, та не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника».
У справі VOLOVIK v. UKRAINE, заяви № 15123/03, § 45 у рішенні від 06.12.2007р. Суд зауважував, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо.
У справі «Рисовський проти України» в рішенні від 20.01.2012р. (Заява № 29979/04): «…стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій би формі вони не закріплювалися в національному правопорядку. Уряд у цій справі не довів, що заявник на практиці мав можливість скористатись ефективними засобами захисту, тобто засобами, які б запобігли вчиненню порушень чи їх продовженню або забезпечили заявнику відповідне відшкодування».
З наведеного вбачається, що відсутність порядку, про який йде мова у ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не виключає і не анулює наявне у позивачки, як матері загиблого сина у терористичному акті, право на відшкодування в судовому порядку моральної шкоди, гарантоване ч. 6 ст.ст. 22, 55 Конституції України, статтями 1, 6, 13 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод (зобов`язання поважати права людини, право на справедливий суд, право на ефективний засіб юридичного захисту), та втілене безпосередньо у положеннях національного законодавства - ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» і п. 9 ч. 2 ст. 16, ст. 23 ЦК України.
Європейський Суд з прав людини констатував системні проблеми Держав-Учасниць, покладаючи на них позитивні зобов`язання з видання законів для створення умов і вжиття заходів для гарантування реалізації прав людини та відновлення порушених прав, звичайно з дотриманням суверенного права держави відповідально визначати на власний розсуд національні засоби забезпечення та захисту основоположних прав людини на основі доктрини «меж розсуду» держави (напр., «Х та Y проти Нідерландів», «Сергій Шевченко проти України» (заява № 32478/02, рішення від 4.04.2006 р.).
Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед вимогам «доступності» та «передбачуваності» (рішення у справі «Толстой-Мілославський проти Сполученого Королівства» від 13.07.1995 р., § 37); положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення від 12.06.2008 р. у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125). 
Посилання у статті 19 Закону № 638-IV про відшкодування майнової шкоди у порядку, встановленому законом, свідчить про те, що орган законодавчої влади зобов`язаний був прийняти відповідний закон, у якому мав конкретизувати не саме зобов`язання держави відшкодувати шкоду, про яке уже проголошено у статті 19 цього Закону, а порядок та строки такого відшкодування, його розмір, органи, уповноважені здійснювати відшкодування.
Разом з тим, якщо держава ухиляється впродовж 6 років від запровадження дієвого законодавчого механізму за відшкодування моральної шкоди особам, родичі яких загинули в результаті терористичного акту на території держави в умовах збройного конфлікту, в тому числі і на територіях, підконтрольних Уряду України. Це не має унеможливлювати захист права  позивачки на отримання відшкодування спричиненої немайнової шкоди за наслідками справедливого розгляду її справи судом, що гарантовано Конституцією України.
Судовий захист особистого немайнового права має бути ефективним незалежно від існування або відсутності законодавчо визначеного механізму відшкодування шкоди (виплати компенсації), заподіяної в результаті збройного конфлікту. 
Саме держава в особі органу законодавчої влади, яким є Верховна Рада України протягом тривалого часу не прийняла відповідний закон, не урегулювала у достатній мірі вказані суспільні відносини, не відмовилася чи (та) не обмежила свою відповідальність перед громадянами за майнову шкоду, спричинену терористичним актом (держава у відповідному законі мала би прямо зазначити, яка шкода не відшкодовується державою і з якої причини чи за який період, використовуючи доктрину «меж розсуду» держави). Тому у суду не було законних підстав відмовити у позові, про що обґрунтовано зазначено у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції.
Дії Держави Україна, з огляду на низку рішень ЄСПЛ з приводу дефектів якісності законів Держав-Учасниць, щодо невпровадження в порядку позитивного зобов`язання держави законодавчих механізмів реалізації ефективного захисту порушених прав громадян, не узгоджуються із задекларованими у ст. 3  Закону № 638-IV  принципами боротьби з тероризмом у вигляді законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина. 
ОСОБА_1 не мала і не має жодного ефективного засобу впливу на законодавчий орган влади з приводу правового врегулювання питання відшкодування шкоди, спричиненої терористичним актом. 
Відтак, не можна поставити реалізацію існуючого у позивачки права на справедливу сатисфакцію (відшкодування моральної шкоди внаслідок смерті сина, загиблого у терористичному акті на території держави) в залежність від вирішення Державою України системної правової проблеми з ухвалення відповідного закону на базі ст. 19 Закону № 638-ІV, що не вирішується протягом довготривалого часу.    
Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п. 55, ECHR 1999-VI). 
Таким чином, відсутність належного законодавчого урегулювання, недотримання державою своїх позитивних зобов`язань, покладає на судову гілку влади вирішення спірних питань, виходячи з принципу верховенства права, вимог Конституції України, прецедентної практики ЄСПЛ, рішень Конституційного Суду України. 

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Цілком доречно з урахуванням положень ст. 10 ЦК України судом першої інстанції взято до уваги при розв`язанні виниклих спірних правовідносин практику Європейського суду з прав людини у рішенні від 8 січня 2004 по справі Айдер та інші проти Туреччини (Ayder and Others v. Turkey), де Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що «…відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику (social risk). Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70).
Зважаючи на зміст цього рішення Європейського Суду з прав людини, для виникнення обов`язку держави з відшкодування шкоди не має значення, виходила насильницька дія від посадових осіб держави, або терористів, або невстановлених осіб.
Отже, в межах розгляду даної справи не мають істотного значення зауваження представника Кабінету Міністрів України з приводу суперечності тверджень позивачки у експертному дослідженні в частині місця, контрольованого Державою Україна, звідки почався обстріл, що протистоять викладеним в позовній заяві доводам в частині загибелі сина внаслідок скоєння терористичного акту від дій незаконних збройних формувань. 

Доводи апеляційної скарги, що позивач звернулася до неналежного відповідача, оскільки суб`єктами, які здійснюють  боротьбу з тероризмом у межах своєї компетентності є Служба безпеки України та інші органи передбачені ст. 4 ЗУ «Про боротьбу з  тероризмом», колегія суддів вважає  необґрунтованими. 
За положеннями ч. 2 ст. 48 ЦПК України відповідачем може бути держава.  
Механізм представництва держави зумовлюється її внутрішньою побудовою: у цивільних відносинах носієм цивільних прав та обов`язків є держава, а виразником державного інтересу - правомочні та зобов`язані особи. Виступаючи стороною у цивільній справі, держава є носієм цивільних процесуальних прав та обов`язків, у той час як виразником інтересів держави в суді та безпосередніми учасниками відповідних правовідносин виступають уповноважені державою суб`єкти - органи державної влади, організації, посадові особи, яким держава делегує свої права та обов`язки, що закріплюються в нормативних правових документах. 
Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» від 20.03.2003р. № 638-IV (з подальшими змінами і доповненнями) Кабінет Міністрів України здійснює організацію боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. 
Решта суб`єктів боротьби з тероризмом, які зазначені в ст. 4 Закону № 638-IV, зокрема Служба безпеки України, є лише суб`єктами, які в межах своєї компетенції здійснюють боротьбу з тероризмом.
Судом з урахуванням вищенаведених норм законодавства правильно відмежовано відповідальність Держави Україна, що у виниклих конкретних відносинах діє в особі представницького органу - Кабінету Міністрів України, враховуючи його повноваження в системі суб`єктів боротьби з тероризмом. 
Правильність залучення у якості належного відповідача Держави України в особі представника - Кабінету Міністрів України, саме до якого переходить право вимоги до винної особи, підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.09.2019р. по справі  265/6582/16-ц. 

Відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом (стаття 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»). 
Тож, співвідповідачем у суді від імені Держави, поряд із органом, який представляє державу в конкретних спірних відносинах (в даному випадку - Кабінет Міністрів України), повинна виступати й Державна казначейська служба. Підставою для  залучення є її повноваження в частині безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Тобто розгляд справи і ухвалення рішення суду з відшкодування шкоди за рахунок коштів державного бюджету має відбуватись із обов`язковим залученням Державної казначейської служби України, як центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів, в тому числі: забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку, здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду тощо (п.п 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, завтердженого Кабінетом Міністрів України від 15.04.2015р. № 215).  

Оскільки головним органом у загальнодержавній системі боротьби з терористичною діяльністю, який безпосередньо здійснює боротьбу з тероризмом у межах своєї компетенції, є Служба безпеки України (ч. 3 ст. 4 Закону № 638-IV), і до завдань якої входить виявлення і належить розкриття злочинів проти миру і безпеки людства, тероризму (ст. 2 Закону України «Про Службу безпеки України»), включаючи і розслідування злочину за фактом смерті потерпілого ОСОБА_2 в результаті актів тероризму в м. Мар`їнка, то цей орган правильно залучено до участі в розгляді справи у якості третьої особи, інтересів якої чіпається виниклий спір. 
Відтак, з урахуванням належного унормування функцій і компетентності залучених до участі в розгляді справи державних органів, розмежування їх відповідальності, доводи апеляційної скарги в частині не зазначення в рішенні, в якій частині воно стосується Держави України, а в якій - Державної казначейської служби України, не є юридично спроможними.  
Обраний позивачкою спосіб захисту її прав у вигляді цього позову до держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди є ефективним та відновить її порушені права.

Доводи апеляційної скарги, що Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих  територіях у Донецькій та Луганській областях», який набрав чинності 24.02.2018 року встановлено, що відповідальність за матеріальну чи не матеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії РФ, покладається на Російську Федерацію, - юридично недоречні з огляду на коло залучених у даній справі учасників справи, наявний у іншої держави судовий імунітет, що передбачає інший формат судового розгляду, аніж в даній справі, а саме в процедурі розгляду міжнародними судовими установами низки поданих Україною позовів проти Російської Федерації про відшкодування шкоди, спричиненої артилерійськими обстрілами житлових районів на Донбасі.

Доводи апеляційної скарги, щодо необґрунтованості визначення судом першої інстанції розміру моральної шкоди, присудженої позивачці в розмірі 500тис.грн., є непереконливими, виходячи з наступних міркувань. 
Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Щодо принципу гуманного поводження в умовах збройного конфлікту Женевські конвенції 1949 року закріпили основний принцип сучасного міжнародного гуманітарного права: війни ведуться проти збройних сил супротивника; військові дії проти цивільного населення, хворих, поранених, військовополонених тощо забороняються.
За основу у Женевських Конвенціях береться принцип поваги до людської особистості та людської гідності.
Конвенціями висуваються вимоги про те, що: осіб, які не беруть безпосередньої участі у воєнних діях, а також осіб, недієздатних внаслідок хвороби, поранення, взяття у полон чи внаслідок іншої причини, - потрібно поважати, надавати захист від наслідків війни, а також усім, хто потребує, надавати необхідну допомогу чи необхідний догляд.
Окрім цього, сторони, які беруть участь у конфлікті, та комбатанти зобов`язані утримуватися від нападу на цивільне населення та цивільні об`єкти, а також вести свої воєнні операції відповідно до загальновизнаних правил та законів гуманності.
Статтею 4 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій? від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв збройних конфліктів неміжнародного характеру (Протокол II), від 8 червня 1977 року визначено основні гарантії? захисту таких осіб: 
"1. Усі особи, які не беруть безпосередньоі? участі або припинили брати участь у воєнних діях, незалежно від того, обмежена і?х свобода чи ні, мають право на повагу до своєі? особистості, своєї честі, своїх переконань та своїх релігійних обрядів. За всіх обставин з ними поводяться гуманно и? без будь-якого несприятливого розрізнення. Заборонено видавати наказ не залишати нікого в живих. 
2. Без шкоди для загальних положень, зазначених вище, заборонено и? будуть залишатися забороненими в будь-який час і в будь-якому місці такі дії щодо осіб, зазначених у пункті 1: a) посягання на життя, здоров`я, фізичний? і психічний? стан осіб, зокрема, вбивство, а також таке жорстоке поводження, як катування, каліцтво чи будь-які форми тілесних покарань."
Згідно з Преамбулою до Конституції України цей Основний Закон України прийнято, у тому числі, дбаючи про забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.
У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Тож, за Конституцією України людські права, їх забезпечення та захист є прямим обов`язком держави.
Проте, недоторканість життя і безпеку сина позивачки - ОСОБА_2 , що є мирним цивільним мешканцем, не було забезпечено з боку Держави Україна. 
Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
При зверненні до суду позивачка заявила вимоги про відшкодування моральної шкоди від смерті загиблого у терористичному акті сина у розмірі 1000000грн. 
Доходячи до висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог з відшкодування немайнової шкоди, суд першої інстанції врахував негативні наслідки для ОСОБА_1 , що потягла раптова смерть її сина.   
Так, судом проаналізовано звернення позивачки до лікаря-невролога 09.06.2017р., лікаря-психіатра 02.08.2017р. (медичні матеріали надавалися для психологічного дослідження - т. 1 а.с. 159), якими констатовано встановлений діагноз - неврастенія, тривожні розлади, реакція на важкий стрес, а також описано тривання переживання смерті сина, яка призвела до суттєвої зміни життя ОСОБА_1 та глибоко травмувала її особистість. Моральні страждання знаходяться в причинному зв`язку із смертю сина позивачки.  
Крім того, суд взяв до уваги висновки психологічного експертного дослідження № 4/10/17 від 15.11.2017р., (т. 1 а.с. 151-163), зведені атестованим судовим експертом Журавльовою М.О. (на момент видання висновку експерт мала дійсне  свідоцтво експерта за видом експертизи «14. Психологічна експертиза» спеціалізація «14.1 Психологічні дослідження»). Під час психологічного дослідження позивачкою висвітлена негативна життєва ситуація, в якій вона опинилася в результаті загибелі сина ОСОБА_2 , а саме: її чоловік помер в 2010 році, старший син загинув, онук загинув, і тепер загинув молодший син ОСОБА_2 , на якого вона покладала надії з підтримки у старості, але цього позбавилась у зв`язку із загибеллю сина під час артилерійського обстрілу міста Мар`їнка, змушена покидати знищений полум`ям від снаряду будинок; тимчасово перебуває в будинку Ветеранів в м. Курахове, займає маленьку кімнату площею близько 7 квадратних метрів, бо житла в неї немає, нікуди повертатися; після смерті сина, що був їй єдиною опорою, загострились захворювання серця, підшлункової залози. Вважає винуватою Державу Україну, що не попередила людей і не запобігла смерті сина. 
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з того, що чинне законодавство не містить методики чи способів  обчислення моральної шкоди, та що при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Суд першої інстанції врахував характер, обсяг, глибину заподіяних позивачці моральних страждань та спричинених негативних наслідків, зважив на те, що загиблий був єдиним її рідним сином, що залишався живим, підтримував із нею близькі родинні стосунки, постійно фінансово допомагав, підтримував морально, купляв ліки, допомагав у побуті, але із його втратою вона позбавилась всілякої допомоги і підтримки з боку сина, що погіршується умовами її вимушеного переміщення з території проведення антитерористичної операції і створює додаткові страждання.
Оскільки на час розгляду справи держава не унормувала питання відшкодування шкоди, то суд першої інстанції, як впевнилась колегія суддів, обґрунтовано визначив розмір моральної шкоди позивачеві в сумі 500тис.грн, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, оцінивши надані сторонами докази. Натомість, Держава Україна в особі компетентних органів не надала доказів, що відшкодування шкоди у присудженому частковому обсязі, є надмірним тягарем.
Зважаючи на відсутність даних про будь-яку компенсаційну виплату ОСОБА_1 з боку держави за загибель її сина під час збройного конфлікту на території Держави Україна, таке рішення суду першої інстанції цілком укладається в межі проголошених Женевськими Конвенціями принципів поваги до постраждалої від смерті сина позивачки, надання їй захисту, пом`якшення спричинених негативних наслідків у вигляді відшкодування моральної шкоди в грошовому виразі, що є справделивою сатисфакцією в розумінні лексики Європейського Суду з прав людини, та буде в подальшому для позивачки необхідною допомогою у її конкретній життєвій ситуації.  
Таке рішення відповідатиме наголошеному Європейським Судом з прав людини ( справа «Oneryildiz v. Turkey», заява № 48939/99, п. 91, ЄСПЛ 2004) обов`язку держави будь-яким чином забезпечити належну реакцію судової гілки влади. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Порушень норм матеріального і процесуального права, які могли призвести до неправильного вирішення справи, або тих, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.
За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд, 

                                                      П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника держави Україна в особі Кабінету Міністрів України - Циря Сергія Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 06 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено 28 лютого 2020 року.

Головуючий                                                                   С.А.Попова

Судді:                                                                                               В.М.Барков 

                             І.П.Мироненко