П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

05 лютого 2020 року                                                                                                  місто Київ 
 
Єдиний унікальний номер справи 760/9974/18
Номер провадження  22-ц/824/581/2020
                                  
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача -  Вербової І.М.,  суддів Саліхова В.В., Шахова О. В., 
 
за участю секретаря судового засідання - Примушка О. В., 
 
вивчивши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Шереметьєвої Л.А., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чигрін Андрій Олегович, Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, 
 
в с т а н о в и в :
 
У  квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом, з урахуванням подальших уточнень, до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 з метою усунення перешкод у користуванні квартирою, що належить ОСОБА_3 .  
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 лютого 2018 року є власником квартири АДРЕСА_1 . 
 
Крім позивача, у квартирі зареєстровані колишні її власники - ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а також ОСОБА_5 , які зобов`язувались знятись з реєстрації після укладення договору купівлі-продажу квартири. 
 
До дня звернення з позовною заявою зобов`язання відповідачі не виконали. 
 
Позивач зазначає, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі позбавляє ОСОБА_3 можливості вільно користуватись та розпоряджатись житлом. Крім того, остання вимушена нести додаткові витрати щодо сплати комунальних послуг з розрахунку зареєстрованих у квартирі осіб. 
 
Таким чином, відповідачі не мають жодних правових підстав для користування спірним житловим приміщенням з моменту його відчуження позивачу за договором купівлі-продажу, а відтак мають бути визнані такими, що втратили право на користування житловим приміщенням з подальшим виселенням. 
 
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2018 року, занесеною до протоколу судового засідання, до участі у справі в якості третьої особи залучено Орган опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації.  
 
У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , треті особи: ПН КМНО Чигрін А. О., Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,60 кв. м., з яких житлова площа - 41,90 кв. м., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , 27 лютого 2018 року, посвідченого ПН КМНО Чигріним А. О. та зареєстрованого в реєстрі за № 12595.
 
Зустрічні позовні вимоги обґрунтував тим, що 29 жовтня 2003 року батьком та бабусею позивача за зустрічним позовом за спільні кошти була придбана спірна квартира, ОСОБА_2 проживає в вищевказаній квартирі з моменту її купівлі, а з 07 червня 2005 року зареєстрований за адресою її місцезнаходження. 
 
22 травня 2013 року між позивачем за зустрічним позовом та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_5 . 
 
Таким чином, станом на 2013 рік у спірній квартирі проживали ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 . 
 
У період з 2014 року по 2015 рік ОСОБА_4 проходив службу в зоні АТО, де отримав контузію і у 2018 році був визнаний непридатним для подальшого проходження військової служби. У кінці 2017 році ОСОБА_4 зник у невідомому напрямку.  
 
ОСОБА_2 зазначає, що має гарні стосунки зі своїм батьком, проходив з ним військову службу в зоні АТО  в одній бригаді. Останній не заперечував проти вселення в спірну квартиру ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , іншого житла ні позивач за зустрічним позовом, ні його родина не мають. 
 
Уклавши оспорюваний правочин, ОСОБА_4 порушив права малолітньої дитини - ОСОБА_5 , оскільки навмисно приховав факт її проживання у квартирі та обмежив її право на користування житлом. Крім того, останній не отримав дозвіл органу опіки та піклування. 
 
Крім того договір купівлі-продажу від 27 лютого 2018 року містить ознаки фіктивності, а саме ціна договору не відповідає дійсній ринковій вартості нерухомого майна, укладання оспорюваного договору без придбання іншого житла та не виконання продавцем умови договору щодо звільнення житла від належних йому речей.  
 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року (т. ІІ а.с.76 - 80) задоволено первісний позов, визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , треті особи: ПН КМНО  Чигрін А. О., Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання договору купівлі-продажу недійсним.
 
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, 13 вересня 2019 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та прав малолітньої дитини, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі, у задоволенні первісного позову - відмовити.
 
Апеляційна скарга обґрунтована, зокрема тим, що в спірній квартирі з моменту народження проживає малолітня дитина - ОСОБА_5 , яка є дочкою ОСОБА_2 та внучкою ОСОБА_4 .  Крім того, останній як власник квартири надав згоду на вселення дитини у квартиру та приймав участь у її вихованні.
 
На думку скаржника, твердження суду першої інстанції про те, що відсутність обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним, суперечить як нормам міжнародного права, так і нормам матеріального права України. Адже, судом першої інстанції було встановлено, що у спірній квартирі був зареєстрований ОСОБА_2 , іншого житла ні він, ні його дружина, а ні малолітня донька не мають. 
 
Скаржник зазначає, що оспорюваний договір містить положення, які підтверджують відсутність малолітніх дітей, які б мали право користування відчужуваною квартирою або були в ній зареєстровані. ПН КМНО Чигрін А. О. мав належним чином перевірити наявність права малолітньої дитини на користування  квартирою та витребувати у відчужувача відповідний дозвіл органу опіки та піклування, а після того, як останньому стало відомо про наявність такого права - вжити заходів щодо скасування вчиненої ним нотаріальної дії.  
 
Крім того, скаржник посилається на  фіктивність правочину, оскільки продаж квартири відбувся за ціною, яка не відповідає ринковій вартості, а доказі про перерахування коштів за продаж квартири на рахунок ОСОБА_4 матеріали справи не містять. ОСОБА_4 у своїх усних поясненнях не зміг вказати точну суму, за яку було відчужено квартиру, крім того, розрахунок проводився в доларах США, що суперечать законодавству України. 
 
Враховуючи вищенаведене сторонами не було виконано п. 2.1. оспорюваного договору, відповідно до якого, продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 195 244 грн. 11 коп., які покупець сплатив продавцю у безготівковій формі шляхом перерахування на поточний рахунок продавця до моменту підписання цього договору.
 
Скаржник посилається на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою наступні обставини: з письмових пояснень ОСОБА_4 вбачається, що останній забрав всі свої речі задовго до того, як продав квартиру, однак,  скаржником було надано фотокартки, що підтверджують наявність у спірній квартирі речей відповідача - 2 за первісним позовом; після продажу спірної квартири ОСОБА_4 не був знятий з реєстраційного обліку та не придбав нового житла, у супереч того, що це було метою продажу спірної квартири; ОСОБА_4 зазначав, що ОСОБА_3 не була у квартирі перед придбанням, що не відповідає пункту 1.5 оспорюваного договору, який підтверджує огляд квартири покупцем перед придбанням. Крім того, останній було відомо, що в квартирі мешкає малолітня дитина зі своїми батьками; ОСОБА_4 посилався на те, що син та невістка чинять йому перешкоди у користуванні квартирі, що належить йому на праві власності, однак, не надав жодних доказів на підтвердження даних обставин.  Крім того ОСОБА_3   не було доведено, що після придбання майна вона ним користується та сплачує комунальні послуги відповідно до кількості зареєстрованих у житловому приміщенні відповідачів. 
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою та надано строк для подачі відзиву.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року закінчено проведення підготовчих дій, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
 
24 жовтня 2019 року на адресу суду надійшов відзив з відповідними підтвердженнями його надсилання іншим учасникам справи. З відзиву, зокрема вбачаться, що судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 та його неповнолітня дитина ОСОБА_5 ніколи не були членами родини позивача за первісним позовом, не ведуть з останньою спільного господарства та не проживають разом з нею, оскільки позивач, з огляду на фактичне проживання вищевказаних осіб у спірній квартирі,  вимушена проживати окремо. 
 
Позивач за первісним позовом зазначає, що відповідач-1 та відповідач-2 не є власниками спірного нерухомого майна після його відчуження на користь ОСОБА_3 , що свідчить про відсутність у неповнолітньої ОСОБА_5 права на користування житлом. 
 
Крім того, ОСОБА_4 у судовому засіданні підтвердив своє волевиявлення на укладання оспорюваного правочину та отримання грошових коштів від покупця на виконання зобов`язань за ним.
Зазначає, що судом вірно встановлено, що неповнолітня дочка позивача за зустрічним позовом проживала як член його сім`ї в квартирі, власником якої був її дід, а тому у останнього був відсутній обов`язок звернення до Органу опіки та піклуванні та отримання згоди на відчуження спірної квартири.
 
У судовому засіданні  представник третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чигріна А. О. - адвокат Ремез К. І. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги з підстав її необґрунтованості, просила рішення суду першої інстанції  залишити без змін як законне та обґрунтоване, а апеляційну скаргу - без задоволення.
 
Скаржник та його представник до суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується розпискою.
 
Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 та представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації до суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, 
 
Відповідач ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись шляхом направлення судових повісток-повідомлень рекомендованою кореспонденцією.
 
Крім того, вищевказаний учасник справи викликався до суду в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, а саме шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, у зв`язку з чим керуючись ч. 2 ст. 372 ЦПК України,  колегія суддів вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явились. 
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши заперечення представника третьої особи ПН КМНО Чигріна А. О. - адвоката Ремез К. І., з`ясувавши обставини справи, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення, виходячи з наступного.  
 
Судом встановлено, що 28 лютого 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого продавець передає у власність, а покупець приймає квартиру АДРЕСА_1 (т. І а.с. 9 - 10). 
 
Відповідно до п. 1.3. вищевказаного договору, квартира що відчужується, належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобець П. А. 29 жовтня 2003 року за реєстровим № 6226. Тобто, власником спірної квартири був лише ОСОБА_4 
 
ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_2 (т. І а.с. 122). 
 
22 травня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено шлюб (т. І а.с. 123), у якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_5 (т. І а.с. 124). 
 
ОСОБА_2 з 07 червня 2005 року, ОСОБА_4 з 18 листопада 2003 року та ОСОБА_5 з 01 серпня 2018 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 (т. І а.с. 14, 15, 155). 
 
Відповідно до звіту про проведення незалежної оцінки житлової трикімнатної квартири під АДРЕСА_4 ринкова вартість об`єкта оцінки складає 1 403 134 грн. (т. І а.с. 156 - 165). 
 
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним з огляду на наступні обставини.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав його фіктивності, укладення без наміру створення юридичних наслідків, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.
 
Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. 
Відповідно до ст.. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна відповідно до статті 657 ЦК України є укладання його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація.
З аналізу ст.ст. 216, 217 ЦК України вбачається, що оспорювати правочин може одна з сторін або інша заінтересована особа, яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Відповідно до ст.. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. 
Згідно з ч. 2,3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
 
Загальним правовим наслідком недійсності правочину, відповідно до ст. 216 ЦК України, є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. 
 
Як вбачається з матеріалів справи квартира  АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 на праві власності відповідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Горобець П. А. 29 жовтня 2003 року за реєстровим № 6226. 
28 лютого 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири. Згідно п. 6.1. договору, спірна квартира належала останньому на праві особистої приватної власності. 
Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва № 28595082 від 23 березня 2018 року у вищевказаній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 та його син ОСОБА_2 
ОСОБА_2 посилався на те, що в спірній квартирі також зареєстрована та проживає його малолітня донька - ОСОБА_5 , таким чином договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 було укладено з порушенням прав малолітньої дитини.
Разом з тим, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на час укладення оскаржуваного договору, у квартирі, що є предметом спору були зареєстровані: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , в свою чергу ОСОБА_5 була зареєстрована після вчинення оспорюваного правочину. 
Враховуючи вищенаведене, доводи позивача за зустрічним позовом щодо порушення прав малолітньої дитини та вимог цивільного законодавства у частині неотримання дозволу органу опіки та піклування на укладення оскаржуваного договору є безпідставними.   
Крім того, скаржник посилається на наявність ознак фіктивності в оспорюваному договорі, як на додаткову підставу визнання правочину недійсним, зокрема, зазначає про невідповідність ціни, за яку було продано квартиру її ринковій вартості та те, що після продажу спірної квартири ОСОБА_4 не був знятий з реєстраційного обліку та не придбав нового житла, у супереч того, що це було метою продажу спірної квартири. 
Проте, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином. При цьому необхідно врахувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що цей договір є фіктивним. Разом з тим, скаржником не доведено відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Крім того, з письмових пояснень ОСОБА_4 вбачається, що останній продав спірну квартиру за власним бажанням.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 не доведено фіктивності,  укладення без наміру створення юридичних наслідків договору купівлі-продажу.
Доводи на які посилається скаржник, для визнання договору купівлі-продажу недійсним, зокрема, щодо відсутності доказів на підтвердження перерахунку коштів, наявності в спірній квартирі речей ОСОБА_4 , не зняття останнього з реєстрації - не слугують підставами для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири і не свідчать про фіктивність вказаного договору.
 
            Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням з огляду на наступні обставини.
 
Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що припинення права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру свідчить про припинення права користування даним нерухомим майном членів родини останнього.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. 
Відповідно до приписів ч. 1 та 2 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення  (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц).  
Відповідно до ч. 1 ст. 156  ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Частиною 1 статті 405 ЦК України закріплено право членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону.
На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом з тим, при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків, власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Скаржник зазначає про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що останній не має іншого місця проживання, крім того, у нього відсутнє нерухоме майно яке б належало йому на праві власності. 
Так, згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень ст.. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. 
У даній справі виселення ОСОБА_2 в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін договору, внаслідок якого останній може не лише втратити право користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. 
Сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім'ї власника цього нерухомого майна, у тому числіі колишніх.
Оскільки у даній справі позивач, придбаваючи житло, знав про проживання в ньому ОСОБА_2 - члена сім'ї колишнього власника цього житла, який іншого житла немає та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси ОСОБА_2 , не з`ясував чи відмовляється останній від свого права користування жилим приміщенням,  колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірною квартирою.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Таким чином, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване рішення не можна назвати в повній мірі законним та обґрунтованим в розумінні ст.263 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.
 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 07 серпня 2019 року в частині задоволення первісного позову та визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні первісного позову в цій частині. 
 
У решті рішення - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 10 лютого 2020 року. 
 
Суддя-доповідач:                                                                           І.М. Вербова

Судді:                                                                                                            В.В. Саліхов

                       О. В. Шахова