13.01.20
22-ц/812/34/20
Єдиний унікальний номер судової справи 488/2092/19
Номер провадження 22-ц/812/34/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

13 січня 2020 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П., 

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі: 
позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 рішення, яке ухвалено Корабельним районним судом міста Миколаєва 02 жовтня 2019 року, під головуванням судді Чернявської Я.А., в приміщені цього ж суду о 15 год. 48 хв., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Корабельного районного у місті Миколаєві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, Вітовського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області та Миколаївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану та покладення обов`язку вчинити певні дії,
УСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року ОСОБА_3 звернуся до суду з позовом до Корабельного районного у місті Миколаєві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (в подальшому відбулась зміна назви - Корабельний районний у місті Миколаєві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управляння Міністерства юстиції (м. Одеса), далі - Корабельний відділ РАЦС), Вітовського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (Вітовський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управляння Міністерства юстиції (м. Одеса), далі - Вітовський відділ РАЦС) та Миколаївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (Миколаївський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управляння Міністерства юстиції (м. Одеса), далі - Миколаївський відділ РАЦС) про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану та покладення обов`язку вчинити певні дії. 
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що відповідно до актового запису про народження ОСОБА_1 за №536 від 18 листопада 1958 року, складеного Вітовським (Жовтневий) відділом РАЦС, датою народження позивача зазначено ІНФОРМАЦІЯ_1 , а національність матері ОСОБА_4 - українка. 
Вказаний запис був вчинений зі слів діда позивача без будь-яких підтверджуючих документів.
Згідно актового запису про шлюб №1819 від 29 серпня 1964 року, складеного міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, роком народження позивача також зазначено 1941 рік, а у графі національність зазначено - українець.
Між тим, на цей час ОСОБА_1 отримав з Республіки Польща, де він народився, належним чином засвідчені документи, які вказують про помилковість існуючих в актових записах відомостей щодо національності матері позивача, національності позивача по лінії матері, а також дати його народження.
Так, згідно нотаріально посвідченого скороченого витягу з акту про народження ОСОБА_1 , складеного відділом РАЦС Заршин воєводство Підкарпатське Республіка Польща, його матір`ю зазначено ОСОБА_4 , датою народження вказано ІНФОРМАЦІЯ_2 .
При цьому, мати ОСОБА_1. – ОСОБА_4 народилася у Польщі у родині польки та українця, та все життя себе вважала полькою, що підтверджуються повними витягами з акту про народження, про одруження та смерть ОСОБА_4 .
Після отримання вищезазначеної інформації, позивач послідовно звертався до відповідачів із письмовими заявами про внесення змін до вищезазначених актових записів №536 від 18 листопада 1958 року та №1819 від 29 серпня 1964 року, проте від кожного отримав відмову у внесені вказаних змін та пропозицію звернутися до суду для вирішення вказаного питання.
Посилаючись на викладені обставини, позивач ОСОБА_1 просив:
встановити неправильність в актовому записі №536 від 18 листопада 1958 року про народження ОСОБА_1 в частині вказаної дати народження « ІНФОРМАЦІЯ_1 », та національності матері - ОСОБА_4 - «українка»;
встановити неправильність в актовому запису №1819 від 29 серпня 1964 року про шлюб ОСОБА_1 в частині вказаного року його народження «1941», та вказаної національності - «українець»;
зобов`язати Вітовський відділ РАЦС внести зміни до актового запису №536 від 18 листопада 1958 року про народження ОСОБА_1 , змінивши число, місяць та рік його народження на ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також національність ОСОБА_4 - на «полька»;
зобов`язати Миколаївський відділ РАЦС внести зміни до актового запису №1819 від 29 серпня 1964 року про шлюб ОСОБА_1 , змінивши число, місяць та рік його народження на ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також національність ОСОБА_1 - на «поляк»;
зобов`язати Корабельний відділ РАЦС провести оформлення та надати позивачу документи, які підтверджують зміни в актових записах за №536 від 18 листопада 1958 року та за №1819 від 29 серпня 1964 року.
Відповідачі Корабельний відділ РАЦС та Миколаївський відділ РАЦС надали до районного суду заяви, в яких зазначили, що заперечень на позовні вимоги не мають.
Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 02 жовтня 2019 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дав належної оцінки письмовим доказам щодо національності матері позивача та дати його народження, а також суд проігнорував ключові принципи цивільного процесуального судочинства та умови договору між Україною та Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, який ратифікований постановою Верховної Ради від 04 лютого 1994 року за №3941-ХІІ.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не в повному обсязі.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
З матеріалів справи убачається, що згідно свідоцтва про народження               Серія  НОМЕР_1 , виданого 18 листопада 1958 року,  ОСОБА_1 народився  ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Н.-Сельца Санокського району Польща, про що у книзі записів актів громадянського стану про народження 18 листопада 1958 року здійснено відповідний запис №536. В графі мати зазначена  ОСОБА_4 (а.с.39).
Відповідно до нотаріально посвідченого перекладу з польської мови на українську мову скороченого витягу з акту про народження, складеного відділом РАЦС Заршин воєводство Підкарпатське Республіка Польща, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Новосельці Польща. Мати вказана ОСОБА_4. Витяг відповідає актовому запису про народженням за №1817082/00/AU/1940/174272 (а.с.52-53).
Згідно свідоцтва про шлюб (повторно) серія НОМЕР_2 , складеного 25 квітня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 29 серпня 1964 року , в графі «який народився» зазначено дату народження позивача 1941 рік (а.с.9).
Положеннями частин першої-третьої ст.49 ЦК України визначено, що актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року (з наступними змінами та доповненнями) державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.
Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану.
Відповідно до ч.1 ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.
Порядок внесення змін до актових записів цивільного стану регулюють Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року №96/5 (далі - Правила).
Згідно з пунктом 1.1 розділу І Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та в яких зазначено про можливість оскарження його у судовому порядку.
Підпунктами 2.13.1, 2.13.2 пункту 2.13 розділу ІІ Правил визначено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про встановлення неправильності в актовому записі цивільного стану, постанова адміністративного суду.
Отже, органи державної реєстрації актів цивільного стану за заявою громадян можуть вносити зміни до актових записів на підставі рішень суду, якими встановлено неправильність таких записів та зазначено про внесення до них конкретних змін.
Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України від 31 грудня 1991 року за №24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року №70/99.
Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.
Згідно зі ст.300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.
Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.
Згідно зі ст.3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 09 грудня 1997 року №703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.
Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає ст.24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також ст.11 Закону України «Про національні меншини в Україні».
Отже, національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.
Аналогічну правову позицію Велика Палата Верховного Суду висловила, зокрема, в постанові від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18.
Позивач відмову органів державної реєстрації актів цивільного стану в судовому порядку не оскаржив та звернувся до суду із позовними вимогами про встановлення неправильності в актовому записі про народження та про одруження в частині національності, які не відповідають способу врегулювання даного питання, визначеного п.1.15 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року №96/5 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793.
Зокрема, відмова органів реєстрації актів громадянського стану виправити або змінити запис може бути оскаржена до суду у порядку адміністративного судочинства.
Така правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 760/19921/16-ц.
Колегія суддів враховує також висновки Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі №800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18 та від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18.
Як зазначає Велика Палата Верховного Суду, поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Частинами 1,2 ст.377 ЦПК України встановлено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Таким чином, у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності цей спір не підлягає розгляду ані у порядку цивільного судочинства, ані у судовому порядку взагалі, тому суду першої інстанції слід було закрити провадження у справі у частині позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення неправильності в актовому записі №536 від 18 листопада 1958 року про народження ОСОБА_1 в частині національності матері - ОСОБА_4 - «українка»; встановлення неправильності в актовому запису №1819 від 29 серпня 1964 року про шлюб ОСОБА_1 в частині вказаної національності - «українець»; покладення обов`язку на Вітовський відділ РАЦС внести зміни до актового запису №536 від 18 листопада 1958 року про народження ОСОБА_1 , змінивши національність ОСОБА_4 - на «полька»; покладення обов`язку на Миколаївський РАЦС внести зміни до актового запису №1819 від 29 серпня 1964 року про шлюб ОСОБА_1 , змінивши національність ОСОБА_1 - на «поляк», покладення обов`язку на Корабельний відділ РАЦС вчинити дії щодо оформлення та надання документів на підтвердження внесення відповідних змін. 
Оскільки суд першої інстанції чітко не встановив природу правовідносин, які виникли, неправильно застосував норми процесуального права, судове рішення щодо вирішення вищеназваних позовних вимог підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю. 
Щодо позовних вимог про встановлення неправильності в актових записах щодо дати народження позивача та покладення обов`язку на відповідачів про виправлення помилкового запису про дату народження, то колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану.
Актовий запис цивільного стану є безспірним доказом фактів, реєстрація яких посвідчується, до спростування його в судовому порядку.
Зі змісту апеляційної скарги позивача убачається, що, на його думку, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог безпідставно позбавив останнього в його праві на приведення даних, що його стосуються, у належність, зокрема виправлення запису дати його народження. Позивач стверджує, що справжня дата його народження підтверджується належними доказами, які суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги. 
Зі змісту судового рішення вбачається, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині, суд першої інстанції надавши правову оцінку заявленим вимогам та доказам, наданих позивачем на їх обґрунтування, визнав їх недоведеними, а тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Так, з наданих позивачем документів: свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 , виданого 18 листопада 1958 року, нотаріально посвідченого перекладу з польської мови на українську мову скороченого витягу з акту про народження ОСОБА_1 , свідоцтва про шлюб (повторно) серія НОМЕР_2 , виданого 25 квітня 2018 року, та довідки Державного архіву Львівської області від 31 березня 2004 року, дійсно вбачаються розбіжності щодо дати народження позивача.
Разом з тим, згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З урахуванням цієї норми правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Втім, звертаючись з вказаним позовом, позивач не зазначив мету, задля якої він просить встановити неправильності в актових записах та покласти обов`язок на відповідачів внести відповідні зміни до актового запису про його народження та до актового запису про одруження, а також правові наслідки, які породжують встановлення таких фактів. Разом з тим, від цього залежить, як спосіб захисту порушеного права позивача, так і коло відповідачів у даній справі. 
Зокрема, в судовому засіданні апеляційної інстанції позивач зазначав, що окрім приведення даних, що його стосуються, у належність, встановлення вказаних обставин йому також потрібно для прийняття спадщини після смерті матері, яка відкрилась на території Республіка Польща. Але у даній справі вказані обставини не були предметом розгляду та відповідно не вирішувалось питання щодо залучення до участі у справі належних відповідачів. 
За виписаних обставин, колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб захисту його прав шляхом подання позову про встановлення неправильності в актових записах цивільного стану про дату народження, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права.
Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції по їх оцінці, та особистого тлумачення особою, яка подала апеляційну скаргу, норм діючого законодавства, з яким колегія суддів погодитись не може за вищезазначених підстав.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи та оскільки основний висновок суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині є вірним, то підстав для його скасування в цій частині не вбачається.
Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - задовольнити частково. 
Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 02 жовтня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення неправильності в актовому записі про народження та в актовому записі про шлюб ОСОБА_1 в частині вказівки національності та покладення обов`язку на відповідачів внести відповідні зміни - скасувати, провадження у справі в цих частинах - закрити.
В решті судове рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 02 жовтня 2019 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                        О.І. Галущенко

                                                               П.П. Лисенко
Повний текст судового рішення
складено 16 січня 2020 року