П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  675/2601/19 
                                                                            Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Столковський В.І.  
Суддя-доповідач -  Курко О. П.   

15 січня 2020 року
м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Курка О. П. 
суддів:  Білої Л.М.  Гонтарука В. М. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 04 грудня 2019 року  (м. Ізяслав) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)", начальника Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" про оскарження постанови про накладення дисциплінарного стягнення у виді поміщення у дисциплінарний ізолятор, 

В С Т А Н О В И В :
03 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав до Ізяславського районного суду Хмельницької області заяву про забезпечення позову до пред`явлення позову, в якій просив вжити заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії постанови начальника Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" Довгополенка П. В. від 29 листопада 2019 року про застосування до заявника дисциплінарного стягнення у виді поміщення у дисциплінарний ізолятор строком на 14 діб.   
Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 04 грудня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову відмовлено.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову до пред`явлення позову. В обґрунтування заяви позивач посилається на те, що вказана постанова є незаконною та сфабрикованою. Відтак, для забезпечення його права на гідність, ефективного захисту його інтересів, можливості отримання ОСОБА_1 кваліфікованої правової допомоги та подання до суду відповідного адміністративного позову про оскарження зазначеного акта індивідуальної дії є необхідність у зупиненні дії вказаної постанови до вирішення спору по суті. 
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не навів у своїй заяві обставин існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення судового рішення. Окрім того, обраний позивачем захід забезпечення адміністративного позову фактично є рівнозначним позовним вимогам, які полягатимуть у оскарженні постанови про накладення на нього дисциплінарного стягнення. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.
Так, згідно з ч. 1 ст. 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
В силу ч. 2 ст. 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
За змістом ч. 1 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
На підставі ч. 2 ст. 151 КАС України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Тобто, забезпечення позову - це заходи адміністративного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим. Вони повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову.
Значення цього інституту адміністративного процесуального права в тому, що ним захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення. Забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін.
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди заявнику. Таким чином, заходи забезпечення позову не мають якогось дискримінаційного характеру стосовно якоїсь із сторін у спорі; їх застосування здійснюється в рамках дискреційних повноважень суду і на основі принципів змагальності та процесуального рівноправ`я сторін.
При цьому, встановлено три підстави для постановляння ухвали про забезпечення позову у справі, зокрема такими є:
- невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;
- наявні ознаки очевидної протиправності оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності;
- наявні ознаки очевидного порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду.
Водночас, у вирішенні питання про забезпечення позову адміністративний суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Отже, обов`язковою передумовою вжиття заходів для забезпечення позову, є обґрунтована заява сторони в тому рахунку й з зазначенням очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення та неможливість в подальшому без вжиття таких заходів відновлення прав особи.
З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не навів у своїй заяві обставин існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення судового рішення в адміністративній справі, або обставин, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він має намір звернутися до суду, а також не навів обставин, які б вказували на наявність очевидних ознак протиправності індивідуального акта, який він має намір оскаржити.
Заявник у своїй заяві вказав лише про те, що вказаний ним захід є необхідним для забезпечення його права на гідність та можливості отримання ним кваліфікованої правової допомоги з метою подання до суду відповідного адміністративного позову, однак такі обставини в силу процесуального закону не можуть бути підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
Відтак, заява ОСОБА_1 є недостатньо обґрунтованою та її доводи не свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він має намір звернутися до суду, або очевидними є ознаки протиправності постанови від 29 листопада 2019 року про застосування до заявника дисциплінарного стягнення у виді поміщення у дисциплінарний ізолятор строком на 14 діб.
Окрім того, апеляційний суд зазначає, що постанова від 29 листопада 2019 року про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді поміщення у дисциплінарний ізолятор строком на 14 діб винесена начальником Державної установи "Замкова виправна колонія (№ 58)" Довгополенком П. В .
Згідно з положеннями п. 13-1 ч. 1 ст. 537, п. 1 ч. 2, ч. 9 статті 539 КПК України, засудженим надане право оскаржувати рішення, дії чи бездіяльність адміністрації установи виконання покарання до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до приписів ст.ст. 131, 132, 134 КАС України дисциплінарним проступком особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, є протиправне, винне діяння (дія або бездіяльність), що посягає на встановлений порядок у сфері виконання покарань, вчинене цією особою. За невиконання покладених обов`язків та порушення встановлених заборон до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, можуть застосовуватися такі заходи стягнення, як, зокрема, поміщення засуджених чоловіків, які тримаються у виправних колоніях, у дисциплінарний ізолятор з виведенням або без виведення на роботу чи навчання на строк до чотирнадцяти діб. Стягнення, що накладаються, мають відповідати тяжкості і характеру проступку засудженого.
Накладене стягнення звертається до виконання негайно, а у виняткових випадках - у строк не пізніше одного місяця з дня його накладення. Якщо протягом місяця з дня накладення стягнення воно не було звернено до виконання, то це стягнення не виконується.
Поміщення засудженого в дисциплінарний ізолятор або в карцер чи переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери) проводиться за вмотивованою постановою начальника колонії або особи, яка виконує його обов`язки, з визначенням строку тримання.
Засуджений може оскаржити накладене на нього стягнення, однак подання скарги не зупиняє виконання стягнення.
До того ж, обраний позивачем захід забезпечення адміністративного позову фактично є рівнозначним позовним вимогам, які полягатимуть у оскарженні постанови про накладення на нього дисциплінарного стягнення. Тому, забезпечуючи такий позов шляхом зупинення дії правового акта індивідуальної дії про накладення дисциплінарного стягнення, суд позбавить виправну установу можливості звернути відповідну постанову до виконання, чим фактично ухвалить рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.
Стосовно клопотання позивача про витребування доказів, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.80 КАС України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 79 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до ч.2 ст.80 КАС України у клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено:
1) який доказ витребовується;
2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;
3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа;
4) заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Частиною 1 статті 72 КАС України унормовано, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Стаття 73 КАС України надає визначення терміну належності доказу та встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
З наведеного слід зробити висновок, що інформація, яку просить витребувати позивач, не входить до предмету доказування та не має значення для правильного вирішення справи. А тому, апеляційний суд вважає за необхідне в задоволені клопотання про витребування доказів відмовити.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні. 
Згідно з ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 04 грудня 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  15 січня 2020 року.

Головуючий	 	 	Курко О. П.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Біла Л.М.    Гонтарук В. М.