Номер провадження: 22-ц/813/6042/19 
Номер справи місцевого суду: 522/19035/16-ц
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Ващенко  Л. Г.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2019 року                                                                 м. Одеса

Колегії суддів Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого - судді Ващенко Л.Г.
суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
за участі секретаря - Маслова Р.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_1 

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2016 року (одноособово суддя Свячена Ю.Б.) у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА
(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)
10.10.2016 року публічне акціонерне товариств«Акцент-Банк» (далі-Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 60 659,76 гривень.
Позов обґрунтовано наступним.
29.10.2011 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №б/н, згідного якого відповідач отримав від Банка кредит у розмірі 6 700, 00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ОСОБА_1 зобов`язання перед Банком належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 26.09.2016 року в нього виникла заборгованість у розмірі 60 659, 76 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 6 535, 79 гривень; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 47 859, 22 гривень; заборгованості по комісії та пені за користування кредитом у розмірі 2 900, 00 гривень; штрафу, відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, а саме - 500, 00 гривень штрафу (фіксована частина), та 2 864, 75 гривень штрафу (процентна складова).
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.12.2016 року позов Банка задоволено. Суд стягнув із ОСОБА_1 на користь Банка заборгованість у розмірі 60 659, 76 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 6 535,79 гривень; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 47 859,22 гривень; заборгованості по комісії та пені за користування кредитом у розмірі 2 900,00 гривень; 500,00 гривень штрафу (фіксована частина); 2 864,75 гривень штрафу (процентна складова), а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1 378,00 гривень.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.04.2019 року заява ОСОБА_1 в особі представника про перегляд заочного рішення суду від 28.12.2016 року залишена без задоволення.
(короткий зміст вимог апеляційної скарги)
Відповідач ОСОБА_1 не погодився із заочним рішенням суду першої інстанції від 28.12.2016 року і в особі представника подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.
(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)
Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 зазначає:
Відповідно до укладеного договору №б/н від29.10.2011 року, ОСОБА_1 отримав від Банка кредит у розмірі 6 700, 00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом і підтвердив свою згоду на те, що заява разом з Умовами надання банківських послуг та правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком кредитний договір, що підтверджується його підписом у заяві.
Згідно ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до п. 5, 6 Тарифного плану «55 днів», кредитка «Універсальна» - ОСОБА_1 мав сплачувати заборгованість до 25 числа кожного місяця, але не менше ніж 7% від заборгованості, згідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично пролонгується на такий же термін.
З розрахунків заборгованості за договором №б/н від 29.10.2011 року вбачається, що останній платіж ОСОБА_1 зробив 12.10.2012року.
Позовна давність для стягнення заборгованості за договором почала спливати для Банка з 05.11.2012 року, і, на думку ОСОБА_1 , спливла 05.11.2015 року.
Крім того, навіть якщо керуватися визначеним у кредитному договорі строком закінчення кредитування (29.10.2012 року), то з дня його настання загальна позовна давність спливла 29.10.2015 року, тобто задовго до звернення Банка із позовом до суду (10.10.2016 року).
Приймаючи ухвалу про проведення заочного розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 , суд виходив з того, що він був належно повідомлений про день, час та місце розгляду справи, разом з тим, відповідно до ст. 74 ЦПК України основним видом судового виклику є повістка. Оскільки судова повістка за місцем постійного проживання не надходила (не вручалась), то відповідно ОСОБА_1 не прибув на судове засідання та не повідомив суду поважність причин неявки.
Неповідомлення ОСОБА_1 у встановленому порядку про розгляд справи, позбавило його передбаченого цивільним законодавством, права надати суду докази, якими він заперечує проти позову.
У ОСОБА_1 не було можливості заявити суду що позивач Банк звернувся до суду після спливу строку позовної давності. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд. Вказане порушення суд першої інстанції міг виправити, задовольнивши заяву про перегляд заочного рішення.
Той факт, що ОСОБА_1 не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції (аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду справа 200/11343/14-ц від 17.04.2018 р., посилання ЄДРСР: 74963810).
(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)
Представник Банка у відзиві на скаргу зазачив:
Рішення суду є законним та обґрунтованим і апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
29.10.2011 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідачу видана кредитна картка 43233473090292494, зі строком дії до червня 2013 року. Відповідач звертався до Банка з приводу втрати ним кредитної картки і йому було видано нову кредитну картку 4323347300294250 зі строком дії до червня 2013 року, а у зв`язку зі спливом строку дії картки , останню замінено на нову 4323347303370693 зі строком дії до липня 2014 року.
ОСОБА_1 користувався кредитними картками впродовж до 10.02.2014 року, коли здійснив останню покупку - оплату послуг стільникового зв`язку, крім того, 27.01.2014 року відповідач частково погасив наявну заборгованість у розмірі 500 гривень.
Зазначені транзакції підтверджується, як розрахунками заборгованості, так і банківською випискою. Відповідач, погашенням заборгованості перервав строк позовної давності по заборгованості, що виникла до погашення, а по двом транзакціям (від 03.02.2014 року та 20 гривень від 10.02.2014 року), строк позовної давності почався з моменту зняття відповідачем коштів.
Із позовної заявою Банк звернувся 28.09.2016 року, 11.10.2016 року відкрито провадження у справі, тобто Банк звернувся в межах трирічного строку позовної давності.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)
Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.
29.10.2011 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №б/н, згідного якого відповідач отримав від Банка кредит у розмірі 6 700, 00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.8).
Відповідач ОСОБА_1 зобов`язання щодо повернення у повного обсязі і у строки кредиту перед Банком належним чином не виконав.
Станом на 26.09.2016 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 60 659, 76 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 6 535, 79 гривень; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 47 859, 22 гривень; заборгованості по комісії та пені за користування кредитом у розмірі 2 900, 00 гривень; штрафу, відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, а саме - 500, 00 гривень штрафу (фіксована частина), та 2 864, 75 гривень штрафу (процентна складова), а.с.5-7.
10.10.2016 року Банк звернувся із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 60 659, 76 гривень (а.с.3,4).
Судом апеляційної інстанції встановлені нові обставини і досліджені нові докази.
У жовтні 2011 року відповідачу видана кредитна картка 43233473090292494, зі строком дії до червня 2013 року, через втрату кредитної картки, відповідачу видана нова кредитка картка 4323347300294250 зі строком дії до червня 2013 року, а у зв`язку зі спливом строку дії картки, остання замінена на нову 4323347303370693 зі строком дії до липня 2014 року.
Останні транзакції за банківською карткою 4323347303370693 відповідач здійснював у лютому 2014 року: 03.02.2014 року та 10.02.2014 року, що вбачається з виписки по особовому рахунку відповідача за період з 29.10.2011 року по 25.07.2019 року (а.с.114-116).
Між сторонами виникли правовідносини з кредитних зобов`язань, які регулюються нормами ЦК України.
(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)
Суд першої інстанції, вирішуючи спір і задовольняючи позов Банка на підставі заочного рішення виходив з того, що відповідач належним чином сповіщений про розгляд справи 28.12.2016 року (а.с.32-36).
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (ст. 376 ч.3 п.3 ЦПК України).
Апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 обґрунтована тим, що справу розглянуто за його відсутності і неналежного сповіщення про час і місце розгляду справи (а.с.70).
З матеріалів справи вбачається, що судові повістки на ім`я ОСОБА_1 повернути до суду без вручення (а.с.27,30,30а).
Зважаючи на те, що ОСОБА_1 належним чином не сповіщався судом першої інстанції про розгляд справи 28.12.2016 року, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.
Позов Банка підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), ст. 207 ч.ч.1,2 ЦК України.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. ст. 626 ч.1, 628 ч.1, 638 ч.1 ЦК України).
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ч.1 ЦК України).
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі.  Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1054 ч.1, ст.1055 ч.ч.1,2 ЦК України).
Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).  Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст. 633 ч. 1, 634 ч.1 ЦК України).
Умови застосування конструкції договору приєднання розробляє підприємець, у даному випадку Банк.
Разом з тим, умови договорів приєднання розроблені Банком повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. 
Тому, з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг Банка) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.  У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. ст. 1048 ч.1, 1049 ч.1 ЦК України).
З огляду на викладене, слід дійти висновку, що у разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Звертаючись із позовом, Банк просив стягнути, як кредит (суму, яку позичальник фактично отримав у позику), так і складові його повної вартості: заборгованість по відсоткам, пеню та штрафи.
Вимоги Банка про стягнення заборгованості по кредиту у розмірі 6 535,79гривень є обґрунтованими та доведеними.
Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення заборгованості по кредиту в розмірі 6 535,79 гривень, оскільки 29.10.2011 року, за кредитним договором, ОСОБА_1 отримав грошові кошти в розмірі 6 700 гривень, частково повернув їх Банку, однак 6 535,79 гривень заборгованості у добровільному порядку Банку не повертає.
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. 
Зважаючи на викладене, Банк вправі вимагати захисту своїх прав у судовому порядку шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення отриманої суми кредитних коштів, з врахуванням повернутої суми кредитних коштів.
За таких обставин, позов Банка про стягнення з відповідача на користь Банка фактично не повернутих грошових коштів по кредиту у розмірі 6 535,97гривень, підлягає задоволенню.
Колегія суддів відмовляє у позові про стягнення процентів, комісії і неустойки з таких підстав.
Анкета-Заява позичальника від 29.10.2011 року (а.с.8,8 зворот) не зазначає процентну ставку по кредиту і Тарифи, комісії Банка за договором між Банком і ОСОБА_1 б/н від 29.10.2011 року.
Обґрунтовуючи право вимоги щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами, Банк, крім розрахунку заборгованості за договором (а.с.5-7), посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини кредитного договору.
Матеріали справи не містять належних доказів того, що саме із зазначеним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов  позичальник ОСОБА_1 був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також, що вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами.
До правовідносин сторін не може бути застосована ч.1 ст. 634 ЦК України стосовно того, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або в інших стандартних нормах, який може бути укладений шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ неодноразово змінювались самим Банком, зокрема, в період з жовтня 2011 року і по жовтень 2016 року, тобто Банк мав можливість додати до позовної заяви Витяг з тарифів та Витяг з Умов у будь-якій редакції, у тому числі, що найбільш сприятливі для задоволення позову (а.с.9-12).
Сама по собі роздруківка із сайту Банка не може бути належним доказом підтвердження вказаних обставин, оскільки зазначений доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (Банка), яка у будь-який час може вносити і вносить відповідні зміни щодо умов та правил споживчого кредитування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ч.6 ЦПК України).
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень.
Виходячи з того, що Банк не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження про конкретно запропоновані  ОСОБА_1 . Умови та Правила банківських послуг, анкета-заява не містить відомостей про домовленості сторін щодо сплати відсотків і комісії за користування кредитними коштами, а надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть прийматись як стандартна (типова) форма, що встановлена на підтвердження укладення із відповідачем кредитного договору через те, що достовірно не підтверджують вказаних обставин, колегія суддів відмовляє Банку у позові про стягнення процентів і комісії за користування грошовими коштами.
Банк, звертаючись із позовом, також просив стягнути із позичальника неустойку у вигляді пені та штрафів.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 549 ч.1, ст. 551 ч.1 ЦК України).
Анкета-Заява позичальника від 29.10.2011 року не містить умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі розмір і порядок нарахування пені та штрафів, крім розрахунку заборгованості за договором (а.с.5-7), Банк посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини кредитного договору.
Разом з тим, матеріали справи не містять належних доказів того, що саме із зазначеним Витягом з Тарифів та Витягом з Умов ознайомився позичальник ОСОБА_1 та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також, що вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, містили умови, зокрема щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані Банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Зважаючи на те, що відсутні докази на підтвердження того, що Банк запропонував позичальнику конкретні Умови та Привала банківських послуг, анкета-заява не зазначає домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть доводи про укладення стандартної (типової) форми договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові щодо стягнення неустойки у вигляді пені та штрафів.
(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)
Доводи представника відповідача про те, що справу розглянуто за відсутності відповідача і без належного сповіщення, - прийняті до уваги і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення по суті спору.
Разом з тим, заява відповідача про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки 
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ст. 264 ч.ч.1,3 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2011 року відповідачу видана кредитна картка 43233473090292494 зі строком дії до червня 2013 року. Через втрату кредитної картки, відповідачу видана нова кредитка картка 4323347300294250 зі строком дії до червня 2013 року, а у зв`язку зі спливом строку дії кредитної картки НОМЕР_1 , остання замінена на нову 4323347303370693 зі строком дії до липня 2014 року.
Останні транзакції за банківською карткою 4323347303370693 відповідач здійснював у лютому 2014 року: 03.02.2014 року та 10.02.2014 року, що вбачається з виписки по особовому рахунку відповідача за період з 29.10.2011 року по 25.07.2019 року. Строк позовної давності для Банка від останніх платежів відповідача у лютому 2014 року спливав у лютому 2017 року.
Із позовом за захистом порушеного права Банк звернувся і жовтні 2016 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. 
Позов Банка в частині стягнення процентів, комісії і неустойки не підлягає задоволенню, оскільки Банк не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що позичальник ознайомився з Умовами та Правилами банківських послуг, не містить таких доказів і анкета-заявка, а надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть прийматись судом як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Так, пересічений споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правої обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту, Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує, як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із позичальником Банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача щодо умов кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які Банк вважав узгодженими.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності і призвів би до покладення на слабшу сторону - споживача, невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)
Право Банка на стягнення заборгованості по кредиту захищено судом апеляційної інстанції шляхом задоволення позову у цій частині.
Разом з тим, оскільки Банк не довів своїх вимог в частині стягнення з відповідача відсотків за користування кредитним коштами, комісії, пені та штрафів, відсутні підстави для ствердження про порушення прав або інтересів позивача у цій частині, за захистом яких він звернувся до суду.
(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ст. 376 ч.1 п.п.1-4, ч.2 ЦПК України). Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права і розглянув справу за відсутності відповідача, щодо якого були відсутні докази про належне сповіщення, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції і прийняття нового судового рішення, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення з підстав, викладених у мотивувальній частині постанови.
СУДОВІ ВИТРАТИ
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).
Зважаючи на те, що позовні вимоги Банка підлягають частковому задоволенню, судовий збір відповідачем сплачений у мінімальному розмірі від суми заборгованості, судові витрати відповідача у вигляді судового збору за подачу скарги відшкодуванню не підлягають.
Судові витрати Банка в суді першої інстанції у вигляді судового збору у розмірі 1 378 гривень підлягають відшкодуванню шляхом стягнення з відповідача на користь Банка.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:         

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2016 року - скасувати.
Позов публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» - задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІІН НОМЕР_2 ) на користь публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» (код ЄДРПОУ 14360080) заборгованість за кредитним договором б/н від 29.10.2011 року у розмірі заборгованості за кредитом - 6 535 (шість тисяч п`ятсот тридцять п`ять) гривень 70 копійок і судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень.
Відмовити публічному акціонерному товариству «Акцент Банк» у задоволенні позову про стягнення заборгованості по процентам, комісії, неустойки.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України,у касаційному порядку не підлягає. Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 02.01.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська 

                                                                Є.С. Сєвєрова