ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

13 січня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №591/2113/18 
Номер провадження 22-ц/816/36/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Криворотенка В. І. 
з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,
сторони справи: 
позивач - Акціонерне товариство «Альфа - Банк», яке є правонаступником Акціонерного товариства «Укрсоцбанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа - Банк», яке є правонаступником Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», на рішення Зарічного районного суду м. Суми від                  19 вересня 2019 року в складі судді Сидоренко А.П. постановлене у м. Суми, повний текст судового рішення виготовлено 30 вересня 2019 року, 

                                                                         в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у квітні 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк», просило суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 750/4-5288 від 25.02.2008 року, яка складає 364700,12 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме чотирьохкімнатну квартиру загальною площею 77,62 кв.м., розташовану в АДРЕСА_1 , шляхом застосування процедури продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, що становить 638347,00 грн. Вирішити питання розподілу судових витрат.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 25.02.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір № 750/4-5288 за умовами якого, банк зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 100 000 грн., а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах визначених кредитним договором повернути заборгованість з урахуванням відсотків за користування кредитом в строк до 10.02.2021 року. Позивач свої зобов`язання виконав та надав позичальнику кредитні кошти, однак, в порушення умов кредитного договору позичальник своїх зобов`язань не виконував, внаслідок чого, станом на 05.03.2018 року виникла заборгованість, яка складає 364700,12 грн., що складається з заборгованості за тілом кредиту - 98147,47 грн., заборгованості за відсотками в сумі 179770,40 грн., заборгованістю за нарахованою пенею в сумі 57528,50 грн. заборгованості по інфляційним витратам в сумі               29226 грн. 75 коп. Вказує, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між відповідачем та позивачем було укладено іпотечний договір від 25.02.2008 року за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку чотирьохкімнатну квартиру загальною площею              77,62 кв.м., розташовану в АДРЕСА_1 . Ринкова вартість предмета іпотеки становить 638 347 грн,00 коп. Зазначає, що іпотечним договором визначено, що у разі невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, кредитор має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначає, що ст. 41 Закону України «Про іпотеку» передбачено можливість при зверненні стягнення на предмет іпотеки, застосовувати процедуру продажу майна на прилюдних торгах, в тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Альфа - Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що 10.09.2019 року Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа - Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа - Банк». 15.10.2019 року було складено передавальний акт. Таким чином АТ «Альфа - Банк» став правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк». Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем трирічного строку для звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки 01.07.2011 року постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків розглянуто справу № 595/11 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та прийнято рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 219053 грн. 96 коп. заборгованості, в тому числі за договором кредиту № 750/4-5288 від 25.02.2008 року в сумі 133102 грн. 37 коп. Вказане рішення набрало законної сили 11.07.2011 року проте, станом на сьогодні залишається не виконаним, у зв`язку з чим, АТ «Укрсоцбанк» змушений був звернутися до суду за захистом свого права, як кредитор, з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь - які докази, що свідчать про направлення 28.01.2009, 28.07.2009 та 06.10.2010 року на адресу позичальника/іпотекодавця вимог про дострокове погашення заборгованості. Матеріали справи містять долучені позивачем вимоги, проте не містять доказів їх направлення або вручення, а тому немає жодних підстав вважати, що строки позовної давності беруть свій початок саме від 06.10.2010 року, як про це зазначено судом першої інстанції. Крім того, рішення про стягнення боргу не свідчить про припинення договірних зобов`язань сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора на отримання штрафних санкцій та процентів. Також вказує, що наявність судового рішення про стягнення поточної заборгованості за кредитним договором, яке не виконано боржником належним чином чи виконано із простроченням, не припиняє правовідносин кредитного договору. Крім того, після того, як заборгованість за кредитним договором була стягнута достроково, або закінчився встановлений в договорі строк кредитування, відсотки за кредитним договором не припиняються нараховуватись, оскільки в такому випадку передбачена спеціальна відсоткова ставка «за користування кредитними коштами понад встановлений договором строк».
Від відповідача до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній посилаючись на правильність, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав. Просила її задовольнити;
Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечила та просив суд залишити рішення без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга                        не підлягає  задоволенню виходячи з наступного:
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач пропустив встановлений законом строк для звернення до суду за основним, а відтак і за додатковим зобов`язанням. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло у кредитора у зв`язку з неналежним виконанням боржником умов кредитного договору, і відповідно зі зміною строку виконання основного зобов`язання з 30.12.2010 року, а тому позивач мав право протягом трьох років з цієї дати звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто до 30.12.2013 року, проте з вказаним позовом звернувся лише  16.04.2018 року. Оскільки представником відповідача було заявлено клопотання про застосування строків давності, то вказана обставина є підставою для відмови в задоволенні позову.
Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду виходячи з такого: 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 25.02.2008 року між Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 750/4-5288, за умовами якого, ОСОБА_1 отримала у кредит грошові кошти в розмірі 100 000 грн. 00 коп. з платою за користування кредитними коштами в розмірі 14,5 відсотків річних. Строк дії кредитного договору визначено до 10 лютого 2021 року. (том. 1 а.с. 6). В якості забезпечення виконання своїх зобов`язань, ОСОБА_1 було укладено з Акціонерно - комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» іпотечний договір від 25.02.2008 року, за умовами якого, остання передала в іпотеку чотирьохкімнатну квартиру, загальною площею 77,62 кв.м., що знаходиться за адресою:                  АДРЕСА_1 (том. 1 а.с. 15).
06.10.2010 року ПАТ «Укрсоцбанк» надіслав на адресу відповідача вимогу щодо сплати зобов`язань за кредитним договором від 25.02.2008 року № 750/4-5288 (том. 1, а.с. 127). Загальна сума заборгованості за вказаною вимогою складає 126965 грн. 69 коп. з яких: заборгованість за тілом кредиту 98174 грн. 47 коп., заборгованість по відсотках                                24645 грн. 98 коп., пеня по простроченому кредиту та відсоткам 4145 грн. 24 коп.
В судому засіданні представник банку не спростував факту направлення даного листа відповідачу, який в оригіналі було оглянуто апеляційним судом.
З матеріалів цивільної справи також вбачається, що ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до третейського суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25.02.2008 року № 750/4-5288 та кредитним договором від 11.04.2008 року                 № 750/4-5438, заборгованість за яким не є предметом позовних вимог в даній цивільній справі. Загальна сума заборгованості за вказаними кредитними договорами, яку просило стягнути ПАТ «Укрсоцбанк» становить 225140 грн. 65 коп.
Рішенням постійно діючого третейського суду при асоціації українських банків від                         11 липня 2011 року по справі № 595/11 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 219053 грн. 96 коп. заборгованості (том. 1 а.с. 152-158), в тому числі за кредитним договором від 25.02.2008 року № 750/4-5288 стягнуто заборгованість, що була станом на 11.02.2011 року в розмірі 133102 грн. 37 коп., з яких 98174 грн. 47 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 32075 грн. 05 коп. - по процентах за користування кредитними коштами, 2852 грн. 85 коп. - заборгованість по пені.
Із наданого до суду представником відповідача доданого до письмових пояснень платіжного доручення від 19.12.2019 року за № 5908207619 встановлено, що відповідачем було сплачено грошові кошти в сумі 221644 грн. 50 коп., згідно рішення Третейського суду від 11.07.2011 року по справі № 595/11.
Із змісту укладеного між сторонами 25.02.2008 року договору іпотеки вбачається, що                     п. 1.4. вказаного договору визначено зміст та розмір основного зобов`язання. Так, основним зобов`язанням, що забезпечене договором іпотеки є повернення суми тіла кредиту                    (100 000 грн.), сплата процентів за користування кредитом в розмірі 14,5 процентів річних та комісій, у розмірі, в строки та порядку, що визначені договором. Також, п. 1.4.3 іпотечного договору визначено, що до основного зобов`язання відносяться суми можливої неустойки (штрафу, пені) у розмірі, що визначений договором, яким обумовлено основне зобов`язання. Пунктом 4.1. договору іпотеки встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, визначено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених договором іпотеки, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (п. 4.2. іпотечного договору). Пунктом 4.5. іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки один із наступних способів: на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки рахунок виконання передбачених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» або шляхом продажу предмета іпотекодержателем від свого імені будь - якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі - продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладання договору купівлі - продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». 
Пунктом 4.6. укладеного сторонами іпотечного договору від 25.02.2008 року визначено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному судовому рішенні, а саме: шляхом продажу предмету іпотеки іпотеко держателем від свого імені  будь - якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі - продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.   
Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» визначено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки та зазначено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. (ч. 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку»). Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону. (ч. 9 ст. 38 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до ч. 5 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна (ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку»).
Звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач обґрунтовує свої вимоги в цій частині посиланнями на статтю 41 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. Тобто, просить звернути стягнення на предмет іпотеки саме в межах процедури виконавчого провадження.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Разом з цим, матеріали справи не містять доказів того, що позивач протягом трьох років з дня прийняття рішення постійно діючого третейського суду при асоціації українських банків звертався до апеляційного суду із заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду. Наявність виконавчого провадження за третейським рішенням заперечується  відповідачем. Також, всупереч вказаним процесуальним приписам, позивачем при зверненні до суду не було надано до суду жодних доказів наявності відкритого виконавчого провадження з виконання рішення постійно діючого третейського суду при асоціації українських банків чи рішень інших судів, якими б було стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором від 25.02.2008 року № 750/4-5288.
Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач фактично обрав судовий спосіб захисту своїх прав шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки передбачений п. 4.6.2 Договору. В позасудовому порядку в межах процедури виконавчого провадження відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення  на предмет іпотеки не проводилось. 
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; Статтею 3 цього Закону визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Законодавство України про іпотеку базується на Конституції України і складається з Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, цього Закону та інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України            (ст. 2 Закону). 
Статтею 572 Цивільного кодексу України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Таким чином, іпотека є різновидом застави.
З вищевикладених правових норм вбачається, що іпотека нерозривно пов`язана з основним зобов`язанням. Відповідно до ч. 2 ст. 590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічне положення передбачено ст. 33 Закону України «Про іпотеку». 
Згідно з частиною 1 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Так, відповідно до п. 1.1.1  Договору кредиту від 25.02.2008 року № 750/4-5288 строк повернення кредиту визначено до 10.02.2021 року. Разом з тим, надсилаючи 06.10.2010 р. відповідачу вимогу про сплату боргу за Договором кредиту від 25.02.2008 року № 750/4-5288 позивач фактично змінив строк дії кредитного договору, і відповідно, саме з цього моменту позивач набув право на повернення кредитних коштів в повному обсязі або ж на звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема в судовому порядку. За правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, право на пред`явлення позову до боржника у позивача виникла ще у жовтні 2010 року. Водночас, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки 16.04.2018 року, тобто поза межами строків позовної давності.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Старббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).
Частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. З матеріалів справи вбачається, що відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що як до основного, так до додаткового зобов`язання сплили строки позовної давності, про застосування яких просила відповідач  подав заяву до суду першої інстанції, оскільки позивач не скористався своїм правом, та не звернув стягнення на предмет іпотеки в межах строків позовної давності.
Що стосується доводів позивача у апеляційній скарзі стосовно обґрунтування позовних вимог нарахованими відсотками понад строку дії договору, тобто відповідно до ст. 625 ЦК України, апеляційний суд визнає їх такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного:
Із змісту позовної заяви позивача вбачається, що позов не містить мотивів застосування   ст. 625 ЦК України, окрім як посилання на ст. 625 ЦК України в контексті того, що позивач керувався нею при складанні позовної заяви. Крім того, при поданні позовної заяви до суду, позивачем не було надано розрахунку заборгованості по відсотках, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України.
Також, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що заборгованість по відсотках, нарахованих по ст. 625 ЦК України не забезпечена укладеним сторонами договором іпотеки від 25.02.2008 року з огляду на те, що нарахування таких відсотків по ст. 625 ЦК України є позадоговірним нарахуванням, а вказаним договором іпотеки забезпечено лише відсотки, які нараховано відповідно до договору, яким обумовлено основне зобов`язання (п. 1.4.2), тобто відсотків, що нараховані за укладеним сторонами кредитним договором від 25.02.2008 року              № 750/4-5288.   
Таким чином, колегія суддів наголошує, що самостійної вимоги про стягнення грошової суми при застосування ст. 625 ЦК України позивачем заявлено не було. При цьому, позивач не скористався наданим йому правом на збільшення позовних вимог під час судового розгляду сплави  в суді першої інстанції, а тому вказана вимога не була предметом самостійного розгляду місцевим судом.
Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦК України,  в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
На підставі вище викладеного та приписів статей 11-13 ЦПК України, керуючись принципами пропорційності - завдання цивільного судочинства; диспозитивності - межи розгляду заявлених вимог; змагальності - кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій; апеляційний суд позбавлений права виходу за межі позовних вимог та вирішення питання стягнення цієї суми заборгованості на користь банку при відсутності відповідних позовних вимог.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа - Банк», яке є правонаступником Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 січня 2020 року. 

Головуючий -                                                                                              С.С. Ткачук

Судді:                                                                                                          О.Ю. Кононенко

                                                                                                              В.І. Криворотенко