ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/168/20 Справа № 175/4472/17 	  	Головуючий у першій інстанції: Новік Л. М. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 лютого 2020 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, – 

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 26 грудня 2013 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики, згідно умов якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1578696,55 грн. гривень, що станом на день укладення договору становить сто сімдесят п`ять тисяч чотириста десять доларів США, з кінцевим терміном повернення до 31 грудня 2014 року. Відповідно до п.11 Договору, договір є укладеним в момент передачі грошей, тобто 26.12.2013 року. Крім того, факт отримання вказаних коштів підтверджується розпискою ОСОБА_2 в якій він визнав, що станом на 01.01.2015 року має заборгованість перед ОСОБА_1 у сумі 2624176,0 грн. Відповідно до умов вказаного договору, позика надається позичальнику під 60% річних. Також договором передбачено штраф за прострочення повернення позики у розмірі 10% від простроченої суми, а також додатково зобов`язується сплачувати позикодавцю проценти у розмірі 60% річних від простроченої суми за весь час прострочення. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору позики, на момент звернення до суду утворилась заборгованість у розмірі 7419873,78 грн., а саме: 1578696,55 грн. - сума боргу за договором позики; 2841653,79 грн. - 60% річних за користування позикою за період з 26.12.2013 року по 21.11.2017 року; 157869,65 грн. - 10% штраф від простроченої суми.; 2841653,79 грн. - 60% відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення за період з 31.12.14 року по 21.11.2017 року. Окрім того, згідно п. 6 договору позики, сторони домовилися, що у разі збільшення на дату повернення позики (платежу за позикою) офіційного курсу гривні до доларів США більш ніж на 2% від його офіційного курсу на дату укладання договору, позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю “проіндексовану суму позики”, що становить 5233852,67 грн. Позивач неодноразово звертався як в усній формі, так і в письмовій до відповідача з вимогою повернути вказані кошти та сплатити відсотки за користування ними, однак останній ігнорує вимоги позивача та жодних дій щодо повернення коштів не вчиняє. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача вказану заборгованість в загальному розмірі 12653726,60 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 8000,00 грн. 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 26 грудня 2013 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики, згідно умов якого у момент підписання цього договору позикодавець передав у власність позичальнику готівкові кошти у сумі 1578696,55 грн. (що еквівалентно 175410,00 дол. США), а позичальник отримав вказану суму грошей і зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк, що зазначений цим договором; підписанням цього договору позичальник підтверджує факт отримання грошей в зазначеній сумі (а.с. 10). 
Згідно п. 2 договору позики від 26.12.2013 року сторони домовились, що позика надається Позичальнику під 60% процентів річних; позичальник зобов`язується сплатити Позикодавцю проценти за користування позикою. 
У пункті 4 вказаного вище договору погоджено, що за прострочення повернення позики позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 10% від простроченої суми, а також додатково зобов`язується сплачувати позикодавцю проценти у розмірі 60% річних від простроченої суми за весь час прострочення. 
Пунктом 5 договору позики від 26.12.2013 року сторони згідно із ст. 259 Цивільного кодексу України домовилися збільшити строк позовної давності з вимог про стягнення штрафу та процентів до 3 (трьох) років. 
Відповідно до п. 6 договору позики від 26.12.2013 року, сторони домовилися, що у разі збільшення на дату повернення позики (платежу за позикою) офіційного курсу гривні до доларів США більш ніж на 2% від його офіційного курсу на дату укладення договору, позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю проіндексовану суму позики (платежу за позикою). Проіндексована сума позики (платежу за позикою) визначається як (А1/А0) х СП = ПСП, де А1 - офіційний курс долара США на дату повернення позики (здійснення платежу за позикою); А0 - офіційний курс долара США на дату укладення договору, СП - сума позики (платежу за позикою); ПСП - проіндексована сума позики в гривнях (платежу за позикою), яку позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю. 
Договір є укладеним в момент передачі грошей, тобто двадцять шостого грудня дві тисячі тринадцятого року і діє до 31.12.2014 року (п. 11 договору позики від 26.12.2013 року). 
Згідно наданих відповідачем оригіналів розписок, ОСОБА_1 за договором позики від 26 грудня 2013 року отримав від ОСОБА_2 грошові кошти: 
- 31 грудня 2014 року в сумі 462555,44 грн. та 187336,82 грн., а всього 649892,26 грн. (а.с. 53); 
- 24 листопада 2015 року в сумі 417000,00 грн. (а.с. 54); 
- 14 вересня 2017 року в сумі 101855,00 грн. (а.с.57).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. 
Разом з тим, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дати її отримання. 
У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши факт укладення між сторонами 26 грудня 2013 року у простій письмовій формі договору позики, за яким відповідач отримав у борг від позивача 1578696,55 грн., що еквівалентно 175410,00 дол. США; приймаючи до уваги пояснення сторін та їх представників, які визнали факт особистого підписання позивачем та відповідачем вказаного вище договору, дійсність якого до цього часу не оспорена у судовому порядку; встановивши, що відповідачем частково сплачено борг за договором позики від 26 грудня 2013 року, що підтверджується наданими відповідачем оригіналами розписок позивача на суми  462555,44 грн. та 187336,82 грн.від 31 грудня 2014 року (а.с. 53), 417000,00 грн. від 24 листопада 2015 року (а.с. 54) та 101855,00 грн. від 14 вересня 2017 року (а.с.57) (оригінали розписок долучені до матеріалів справи); враховуючи, що позов про стягнення боргу заявлений у національній валюті, - колегія приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за позикою в розмірі 409949,29 грн. 
Надані відповідачем оригінали розписок позивача про повернення грошових коштів за договором від 20 грудня 2013 року на суму 300000,00 грн. (розписка від 27 жовтня 2016 року на а.с. 55) та на суму 100000,00 грн. (розписка від 31 лютого 2017 року на а.с. 56), - не доводять факту повернення боргу за договором від 26 грудня 2013 року, адже кожна з вказаних розписок містить інформацію про виконання умов договору позики від 20 грудня 2013 року. Доводи відповідача про те, що зазначені розписки стосуються повернення боргу саме за договором від 26 грудня 2013 року, з приводу якого заявлений даний позов, в суді не підтверджені; клопотань про надання суду відповідних доказів чи про витребування доказів судом відповідачем не заявлено. 
Твердження відповідача про те, що за договором від 26 грудня 2013 року він не отримував грошових коштів — спростовуються змістом відповідного договору, оригінал якого долучений до матеріалів справи; так, згідно пункту 1 договору позики від 26.12.2013 року, підписанням цього договору позичальник підтверджує факт отримання грошей в зазначеній в ньому сумі. Крім того, відповідачем визнано факт особистого підписання договору позики від 26 грудня 2013 року; у судовому порядку вказаний договір позики до цього часу не оспорений, що визнано сторонами та представниками сторін у судовому засіданні суду апеляційної інстанції; доказів звернення до правоохоронних органів з приводу ненадання коштів за умовами договору позики від 26.12.2013 року відповідачем не представлено. Колегія також приймає до уваги, що відповідач тричі сплачував позивачу грошові кошти в порядку повернення боргу за договором від 26.12.2013 року, що підтверджується наведеними вище письмовими розписками (а.с. 53, 54, 57) та свідчить про вчинення відповідачем дій щодо визнання боргу. 
Місцевий суд, відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі, зробив висновок, що позивач визнав відсутність заборгованості відповідача за договором від 26.12.2013 року про що зазначив в розписці від 14.09.2017 року (а.с. 57). Однак, дослідивши повний текст розписки позивача від 14.09.2017 року, апеляційний суд дійшов висновку про помилковість думки суду першої інстанції. 
Так, до матеріалів справи долучено оригінал розписки позивача наступного змісту: “Я, ОСОБА_1 , згідно договору позики від 26 грудня 2013 року отримав від ОСОБА_2 гроші готівкою боргу в розмірі 101855 (сто одна тисяча вісімсот п”ятдесят п”ять) грн. за 2017 рік. Претензій до ОСОБА_2 не маю по цій заборгованості. 14.09.2017”.
Ні в місцевому, ні в апеляційному суді не спростовано доводи позивача про те, що в тексті написаної ним розписки від 14.09.2017 року зазначено про відсутність претензій до боржника у зв”язку зі сплатою останнім у 2017 році боргу в сумі 101855,0 грн. 
Враховуючи лексичний зміст тексту розписки від 14.09.2017 року, послідовність речень; приймаючи до уваги, що за договором від 26 грудня 2013 року відповідачем заборгованість сплачувалась неодноразово, що кожного разу оформлювалось письмовими розписками, - колегія дійшла висновку про відсутність підстави для твердження, що позивач у наведеній розписці від 14.09.2017 року визнав факт повного виконання відповідачем умов договору позики від 26.12.2013 року.
При вирішенні позову в частині стягнення з відповідача процентів за договором позики колегія приймає до уваги, що, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. 
Суд враховує правову позицію, що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року, де, зокрема, зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
       Враховуючи викладене, приймаючи до уваги зміст договору (пункти 2, 11) та безпідставне нарахування позивачем процентів за користування позикою поза межами строку дії договору, - колегія приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування позикою за період з 26 грудня 2013 року по 31.12.2014 року включно у розмірі 962788,65 грн., виходячи з розрахунку: 1578696,55 грн. х 60% : 365 х 371 день. 
Управовій позиції Верховного Суду України в справі №6-2003цс15 зазначено, що, цивільно-правова відповідальність – це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). 
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Таким чином, відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення – строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Враховуючи вищевикладене, встановивши, що позивачем заявлено вимогу про одночасне подвійне стягнення неустойки за прострочення повернення позики, за умовами пункту 4 договору позики від 26.12.2013 року, а саме 157869,65 грн. - 10% штрафу від простроченої суми та 2841653,79 грн. - 60 відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення за період з 31.12.14 року по 21.11.2017 року, – колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача однієї неустойки за умовами п. 4 договору позики від 26.12.2013 року у вигляді штрафу в розмірі 92880,43 грн., що складає 10% від простроченої суми, з урахуванням сплачених 31 грудня 2014 року 649892,26 грн. ((1578696,55 грн. - 649892,26 грн.) х 10%). 
Позовна вимога щодо стягнення другої неустойки за те саме порушення умов договору (прострочення повернення позики) у вигляді 60% відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення за період з 31.12.14 року по 21.11.2017 року за умовами пункту 4 договору позики від 26.12.2013 року в сумі 2841653,79 грн., - є несправедливим подвійним нарахуванням неустойки та надмірним тягарем для відповідача. 
Колегія наголошує, що в пункті 4 договору позики від 26.12.2013 року сторонами погоджено саме умови щодо неустойки (штрафних санкцій), що визнано позивачем у судовому засіданні суду апеляційної інстанції та підтверджується протоколом і звукозаписом судового засідання від 26.12.2019 року (а.с. 182, 183). 
Крім того, позовна вимога про стягнення з відповідача “проіндексованої суми позики” у розмірі 5233852,67 грн., яка розрахована позивачем за формулою: А1/А0хСП, де А1 - офіційний курс долара США на дату повернення позики, А0 — офіційний курс долара США на дату ухвалення договору, СП-сума позики (платежу за позикою) — не підлягає задоволенню, оскільки містить повторне стягнення тіла позики (після множення значення А1/А0 на суму позики тіло не відраховується), що є недопустимим, оскільки зумовлює подвійність притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності. Крім того, заявляючи вказану позовну вимогу, позивач не взяв до уваги, що відповідачем заборгованість за позикою частково сплачена у досудовому порядку.
Колегія наголошує, що позов у даній справі з підстав ст.ст. 533, 625 ЦК України не заявлений; позивач не позбавлений можливості звернення до суду з позовом у відповідності до ст. 625 ЦК України. 
Колегія звертає увагу, що позивачем на підтвердження позовних вимог представлена копія розрахунку, де, зокрема, зазначено, що ОСОБА_3 має борг станом на 01.01.2015 року 2624176,00 грн.; ставка % за 2015 рік становить 2,5 % щомісяця; розрахунок датований 26.03.2015 року, також містить ціни на сільгосппродукцію. У тексті зазначеного розрахунку відсутня інформація про його відношення до договору позики від 26.12.2013 року. Крім того, на вимогу суду оригінал даного документу позивачем наданий не був (а.с. 11). З урахуванням викладеного, зазначений розрахунок колегія не приймає до уваги у якості належного та допустимого доказу у даній справі, оскільки він не відповідає вимогам ст.ст. 77 — 80 ЦПК України.
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, не надав належної оцінки представленим у справі доказам, що потягло ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
За положеннями ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору при подачі позовної заяви та апеляційної скарги, пропорційно задоволеним позовним вимогам (11,58%) в сумі 2316,00 грн. ((8000,00 грн. + 12000,00 грн.) х 11,58%). 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення місцевого суду з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити частково. 
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2019 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості – задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму позики в розмірі 409949,29 грн., проценти за користування позикою в сумі 962788,65 грн. та штраф в розмірі 92880,43 грн., а всього 1465618 (один мільйон чотириста шістдесят п`ять тисяч шістсот вісімнадцять) грн. 37 коп. 
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в сумі 2316 (дві тисячі триста шістнадцять) грн. 00 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий

Судді