ПОСТАНОВА
Іменем України
 
28 січня 2020 року
м. Київ
Справа № 917/259/19
Провадження № 12-149гс19
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді  Князєва В. С.,
судді-доповідача Бакуліної С. В.,
суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Британчука В. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
за участю:
секретаря судового засідання Федорченка В. М., 
позивача - Полтавської міської ради(представник Паскевич Ю. О.),
розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Полтавської міської ради (далі - Міськрада) на постанову Східного апеляційного господарського суду від 4 липня 2019 року (головуючий Гетьман Р. А., судді Сіверін В. І., Терещенко О. І.)та ухвалу Господарського суду Полтавської області від 25 квітня 2019 року (суддя Кльопов І. Г.) у справі № 917/259/19 за позовом Міськради доПриватного акціонерного товариства «Полімпекс» (далі - ПрАТ «Полімпекс»), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - державного реєстратора Полтавської обласної філії Державного підприємства «Будинок юстиції» Чухліба Григорія Олександровича (далі - Держреєстратор), про визнання протиправним та скасування рішення Держреєстратора від 27 грудня 2017 року № 38984265 про внесення змін до запису про нерухоме майно розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 88262353101, спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - стосовно зміни опису об`єкта нерухомого майна з «нежитлові будинки (ринковий комплекс)» на «цілісний майновий комплекс «Речовий ринок».
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.1. У лютому 2019 року Міськрада звернулася до Господарського суду Полтавської області з позовом до ПрАТ «Полімпекс» про визнання протиправним та скасування рішення Держреєстратора від 27 грудня 2017 року № 38984265 про внесення змін до запису про нерухоме майно розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 88262353101, спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно -стосовно зміни опису об`єкта нерухомого майна з «нежитлові будинки (ринковий комплекс)» на «цілісний майновий комплекс «Речовий ринок».
1.2. Позовні вимоги вмотивовано посиланням на те, що відповідно до приписів частини першої статті 375 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) виключно власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам, і саме власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, у зв`язку з чим, оскільки ПрАТ «Полімпекс» не отримувало права на забудову належної територіальній громаді міста Полтава на праві комунальної власності земельної ділянки загальною площею 20428 кв. м за адресою: м. Полтава, вул. Новий Базар, 9, реєстрація за відповідачем права власності на цілісний майновий комплекс «Речовий ринок», який фактично розміщений на вказаній земельній ділянці, порушує відповідні права Міськради щодо цієї земельної ділянки.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Господарський суд Полтавської області ухвалою від 25 квітня 2019 року, залишеною без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 4 липня 2019 року, провадження у цій справі закрив на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), дійшовши висновку про те, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а має розглядатися за правилами адміністративного судочинства у зв`язку з тим, що предметом спору у цій справі є дії Держреєстратора як суб`єкта владних повноважень щодо здійснення ним публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства за відсутності спору про право.
3. Вимоги касаційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів
3.1. Не погодившись з постановою Східного апеляційного господарського суду від 4 липня 2019 року та ухвалою Господарського суду Полтавської області від 25 квітня 2019 року, Міськрада звернулася з касаційною скаргою до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, в якій просить скасувати зазначені судові рішення, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
3.2. На обґрунтування касаційної скарги Міськрада зазначила про те, що в результаті реєстрації права власності на цілісний майновий комплекс «Речовий ринок» за відповідачем порушується право власності позивача на розташовану під цим майном земельну ділянку, у зв`язку з чим спірні правовідносини, які виникли між сторонами, мають приватноправовий характер, а тому спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. 
3.3. З огляду на наведені вище доводискаржника справа була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 302 ГПК України.
4. Доводи інших учасників справи
4.1. Відзивів на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходило.
5. Позиція Великої Палати Верховного Суду у справі
5.1. Визначаючи юрисдикцію суду під час розгляду цієї справи, Велика Палата Верховного Суду керується таким.
5.2. Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
5.3. Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
5.4. За змістом частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також спори у справах щодо майна, що є предметом зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці, вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами (пункти 6 та 13 частини першої статті 20 ГПК України).
5.5. Як указали суди попередніх інстанцій, цей спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а має розглядатися за правилами адміністративного судочинства у зв`язку з тим, що предметом спору у цій справі є дії Держреєстратора як суб`єкта владних повноважень щодо здійснення ним публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства за відсутності спору про право.
5.6. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду  зазначає, що спір у цій справі не відповідає ознакам та характеристикам публічно-правового спору з огляду на таке.
5.7. Як убачається з позовної заяви, позивач у цій справі не оспорює право власності відповідача на певні нежитлові будівлі, але вважає, що вони розміщені на земельних ділянках площею 140,6 кв. м та 539,2 кв. м. Водночас позивач зазначає, що відповідач не має жодних правомочностей стосовно земельної ділянки, на якій не розміщено об`єкти нерухомого майна відповідача, зокрема, належної територіальній громаді м. Полтави суміжної до вказаних земельних ділянок земельної ділянки площею 1,947 га по вул. Фрунзе, 34 - А, у м. Полтаві, кадастровий номер 5310137000:15:008:0363, на якій жодного об`єкту нерухомого майна відповідача не розміщено.
5.8. На думку позивача, зміна опису об`єкта нерухомого майна з «нежитлові будинки (ринковий комплекс)» на «цілісний майновий комплекс «Речовий ринок», при тому, що майновий комплекс «Речовий ринок» займає всю територію земельної ділянки, кадастровий номер 531013700015:008:0028, площею 20428 кв. м, за адресою: м. Полтава, вул. Новий Базар, 9, призводить до безпідставного ототожнення ПрАТ «Полімпекс» із неіснуючим суб`єктом господарювання - Речовим ринком «Полімпекс», якому нібито належить земельна ділянка площею 20428 кв. м. При цьому позивач наголошує, що зазначена земельна ділянка належить до комунальної власності.
5.9. Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник земельної ділянки має інтерес до того, як саме в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр) здійснена державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо об`єктів нерухомості, які розміщені на його земельній ділянці. Зокрема, цивільне право та законний інтерес власника землі можуть порушуватися неправильним описом об`єктів нерухомості. 
5.10. Так, у справі, що розглядається, як стверджує позивач, внаслідок зміни опису нежитлових будинків вони зареєстровані як «цілісний майновий комплекс», із зазначенням власної назви «Речовий ринок». Відповідно до частини другої статті 191 ЦК України до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, у третіх осіб може складатися враження про належність земельної ділянки за місцем розташування речового ринку відповідачу на праві власності чи на іншому праві.
5.11. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що будь-який опис будинків у Державному реєстрі, в тому числі із застосуванням термінів «цілісний майновий комплекс», «єдиний майновий комплекс», не може підміняти собою державної реєстрації права власності чи права оренди на земельні ділянки. 
5.12. Водночас зазначення опису будинків таким чином, що воно здатне створити у третіх осіб певне уявлення щодо належності земельної ділянки відповідачу, може порушувати право власника цієї земельної ділянки через створення йому ускладнення у розпорядженні земельною ділянкою. 
5.13. Отже, спір у цій справі є спором про стверджуване порушення цивільного права та законного інтересу позивача як власника землі з боку ПрАТ «Полімпекс».
5.14. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала думку про те, що до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений, зокрема, владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень. Тобто публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо одної не як рівноправні, і в якому одна зі сторін, яка є суб`єктом владних повноважень, може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір (див. пункт 5.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17; пункти 28 - 30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16; пункт 20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 171/1584/18).
5.15. Отже, у публічно-правовому спорі сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні: одна зі сторін - суб`єкт владних повноважень - виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Зазначені функції суб`єкт владних повноважень має виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.
5.16. Натомість приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
5.17. Позивач заявив вимогу про скасування оскарженого рішення Держреєстратора через те, що вважає порушеним своє право власності на земельну ділянку відповідачем, за яким Держреєстратор зареєстрував право власності на об`єкти нерухомості таким чином, що опис об`єктів зачіпає право власності та законний інтерес позивача. Отже, цей спір не є публічно-правовим. 
5.18. Спір щодо державної реєстрації права чи обтяження має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельну ділянку або на інший об`єкт нерухомості особою, на користь якої державним реєстратором прийняте оспорюване рішення, або щодо державної реєстрації права якої вимагається внесення запису до Державного реєстру. Юрисдикційність такого спору не залежить від того, чи дотримано державним реєстратором вимог законодавства. Та обставина, що позивач не може досягти внесення відомостей до Державного реєстру власними діями, оскільки не має до нього самостійного доступу, а тому може діяти виключно через посередництво державного реєстратора в установленому законом порядку, не змінює цивільно-правового характеру відносин. Належним відповідачем у такій справі є особа, на користь якої державним реєстратором прийняте оспорюване рішення, або щодо державної реєстрації права якої вимагається внесення запису. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) не змінює цивільно-правового характеру цього спору (пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16).
5.19. Отже, цей спір не є публічно-правовим і з огляду на суб`єктний склад має розглядатися за правилами господарського судочинства. А тому Велика Палата Верховного Суду вважає помилковими оскаржувані судові рішення.
5.20. Крім того, у рішенні від 28 лютого 2008 року у справі «Церква села Сосулівка проти України» (Tserkva Sela Sosulivka v. Ukraine) (заява № 37878/02) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що заявник мав доступ до судів різної юрисдикції, проте жодний з них не розглянув по суті його скарги, оскільки суди вважали, що вони не мають юрисдикції розглядати такі питання, незважаючи на те, що процедурні вимоги прийнятності було дотримано. У цьому випадку ЄСПЛ дійшов висновку, що така відмова прирівнюється до відмови у здійсненні правосуддя, що порушує саму суть права заявника на доступ до суду, яке гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).
5.21. У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (Bezymyannaya v. Russia) (заява № 21851/03) ЄСПЛ констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже, порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, яка є частиною національного законодавства України, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони».
5.22. Матеріали справи свідчать, що Міськрада зверталась з відповідним позовом щодо оскарження реєстраційних дій, вчинених Держреєстратором, у порядку адміністративного судочинства.
5.23. Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалою від 31 жовтня 2018 року у справі № 816/2130/18, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року, відмовив у відкритті провадження та роз`яснив право Міськради на звернення з таким позовом у порядку господарського судочинства.
5.24. З огляду на вказані обставини закриття господарським судом провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України позбавляє Міськраду доступу до правосуддя та, відповідно, є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Щодо суті касаційної скарги
5.25. Пунктом 2 частини першої статті 308 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
5.26. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 310 ГПК України).
5.27. Таким чином, касаційна скарга підлягає задоволенню, а судові рішення, що оскаржуються, - скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Щодо судових витрат
5.28. З огляду на висновок Великої Палати Верховного Суду про задоволення касаційної скарги та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами розгляду спору.
 
Керуючись статтями 306, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:
 
1. Касаційну скаргу Полтавської міської ради задовольнити.
2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 4 липня 2019 року  та ухвалу Господарського суду Полтавської області від 25 квітня 2019 року у справі № 917/259/19 скасувати.
3. Справу № 917/259/19 передати до Господарського суду Полтавської області для продовження розгляду.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Головуючий суддя	                                           В. С. Князєв	
Суддя-доповідач                         	                                      С. В. Бакуліна  	
Судді:                                       Н. О. Антонюк  	                                      Л. М. Лобойко	
                                                 Т. О. Анцупова 	                                      Н. П. Лященко	
                                                  В. В. Британчук	                                      О. Б. Прокопенко	
                                                  М. І. Гриців	                                      В. В. Пророк	
                                                  Д. А. Гудима	                                      Л. І. Рогач	
                                                  В. І. Данішевська	                                      О. М. Ситнік	
                                                  Ж. М. Єленіна	                                      О. С. Ткачук	
                                                  О. С. Золотніков	                                      В. Ю. Уркевич	
 	                                      О. Г. Яновська