Постанова
Іменем України 
30 січня 2020 року
м. Київ
справа № 344/9138/16-к 
провадження № 51- 7666  км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 ,    ОСОБА_3 , 
 
за участю:
секретаря судового засідання       ОСОБА_4 ,     
прокурора                                             ОСОБА_5 , 
засудженого                                         ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), 
захисника                                              ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),              
                             
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок  Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 червня 2018 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від  06 грудня 2018 року у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за  № 112016090010001358, за обвинуваченням
 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу 28 жовтня 2011 року вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області за ч.2 ст.307, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць з конфіскацією майна,   15 травня 2015 року звільнений по відбуттю строку покарання, 
 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.152, ч.2 ст.153 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком  Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 червня 2018 року ОСОБА_6   засуджено:
- за ч. 3 ст. 152 КК України  до покарання у виді позбавлення волі на строк 7  років;
- за ч. 2 ст. 153 КК України  до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим,   ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7  років.  
Строк відбування покарання  постановлено рахувати з моменту затримання, тобто з 01 квітня 2016 року. 
На підставі ч.5 ст.72 КК України у строк відбуття покарання ОСОБА_6 зараховано строк попереднього ув’язнення з 01 квітня 2016 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. 
Вирішено питання про речові докази у провадженні. 
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від  06 грудня 2018 року апеляційні скарги захисника та обвинуваченого залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.
За вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що він, 01 квітня 2016 року приблизно о 04:20 годині, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 , діючи за попередньою змовою у групі  із особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, реалізуючи спільний умисел на зґвалтування ОСОБА_8 , застосувавши  до неї фізичне насильство  та погрожуючи його застосуванням в подальшому,   ОСОБА_6 сприяв зґвалтуванню   ОСОБА_8 особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження.
Крім того,  ОСОБА_6 , 01 квітня 2016 року приблизно о  05:20 годині, перебуваючи в згаданій квартирі, будучи особою, яка вчинила злочин, передбачений ст.152 КК України, застосовуючи до ОСОБА_8 фізичне насильство, та, погрожуючи його застосуванням в подальшому,  зґвалтував її неприродним способом. 
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 та просить призначити новий розгляд  у  суді першої інстанції.
В обґрунтування своєї позиції зазначає, що місцевий суд під час нового розгляду кримінального провадження не провів підготовче судове засідання, а також всупереч вимог ч.3 ст.415 КПК України не врахував вказівки суду апеляційної інстанції щодо усунення недоліків вироку.
Стверджує, що висновок суду про доведеність вини засудженого ґрунтується на недопустимих доказах, оскільки речові докази не були відкриті стороні захисту в порядку ст.290 КПК України. 
Вказує на порушення вимог ст.209 КПК України при затриманні ОСОБА_6 . 
В свою чергу, апеляційний суд допущені порушення залишив поза увагою, окрім цього не розглянув клопотання захисту про витребування характеризуючих даних на потерпілу.
Вважає, що судові рішення не відповідають вимогам ст.370 КПК України, через їх  незаконність, необґрунтованість та невмотивованість,  а ухвала апеляційного суду ще і вимогам ст.419 КПК  України, так як у ній не зазначено підстав, з яких апеляційну скаргу сторони захисту визнано необґрунтованою.
Позиції інших учасників судового провадження
Захисник та засуджений в суді касаційної інстанції вимоги касаційної скарги підтримали  та просили задовольнити. 
Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів скарги сторони захисту, заперечив проти її задоволення. 
Мотиви суду
Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Тому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій. При перегляді судових рішень колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами нижчих інстанцій.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень (із яким погодився і суд апеляційної інстанції) зроблено з дотриманням вимог ст.23 КПК України на підставі об`єктивно з`ясованих усіх обставин справи, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу. 
 
Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, які викладені у касаційній скарзі. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
 
Що стосується доводів сторони захисту про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, то слід зазначити наступне.
Відповідно до ст.314 КПК України після отримання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру або клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності суд не пізніше п`яти днів з дня його надходження призначає підготовче судове засідання, в яке викликає учасників судового провадження.
Підготовче провадження це перший етап судового провадження в суді першої інстанції. Завданням цього етапу є перевірка наявності підстав для призначення судового розгляду, а за певних умов - остаточне вирішення справи.
Положеннями ч.3 ст. 314 КПК України передбачено рішення, які суд має право прийняти за результатами підготовчого судового засідання, одним  із них  є рішення про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта. 
Із матеріалів кримінального провадження слідує, що місцевим судом було прийняте рішення саме про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта за обвинуваченням ОСОБА_6 , що підтверджено ухвалою Івано-Франківського  міського суду Івано-Франківської області від 11 серпня 2017 року,  а тому  касаційні доводи захисту щодо не проведення підготовчого судового засідання не заслуговують на увагу.
 
Твердження, що місцевий суд під час нового розгляду, всупереч вимог ст.415 КПК України, не врахував вказівки суду апеляційної інстанції щодо усунення недоліків вироку є неприйнятними.  Місцевий суд зважив на мотиви із яких попереднє судове рішення було скасовано, належним чином усунув недоліки на які вказував суд апеляційної інстанції .
 
Відповідно до приписів ч. 3 ст. 415 КПК України висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.
 
Так, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд  першої інстанції, на  виконання ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області  від  21 липня 2017 року, ретельно перевірив та оцінив усі докази в їх сукупності, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_6   у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.152, ч.2 ст.153 КК України, оскільки його винуватість доведена поза розумним сумнівом. Оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності, доказів та їх достатності для постановлення вироку. Крім того, при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд чітко відобразивроль обвинуваченого як співвиконавця при зґвалтуванні потерпілої, вказавши, що ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою у групі  із особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, реалізуючи спільний умисел на зґвалтування ОСОБА_8 , застосувавши  до неї фізичне насильство  та погрожуючи його застосуванням в подальшому, сприяв зґвалтуванню ОСОБА_8 особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження. Так само місцевим судом досліджено та надано належну правову оцінку протоколу про надання стороні захисту доступу до матеріалів досудового розслідування від 18 липня 2016 року, який був долучений на виконання ухвали апеляційного суду, що знайшло своє відображення у вироку. Вирок в повній мірі відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.  
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що речові докази та отримані на підставі їх дослідження докази (висновки експертиз) не можуть бути визнані допустимими доказами, оскільки речові докази усупереч вимог ст. 290 КПК України не відкривалися стороні захисту, є безпідставними.
Відповідно до ч. 3 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді.
Законодавець встановив процедуру, яка забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає сторонам майбутнього судового розгляду можливість ознайомитися із доказами (в тому числі речовими доказами) кожної із них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду. 
Слід звернути увагу, що на орган досудового розслідування покладено обов`язок   надати сторонам майбутнього судового розгляду безперешкодно реалізувати  їх можливість ознайомитися із речовими доказами (у разі виявлення ними бажання),  однак він не зобов`язаний здійснювати таке ознайомлення в обов`язковому порядку за відсутності ініціативи сторони.   
Із протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 18 липня 2016 року встановлено,  що стороні захисту були відкриті усі матеріали досудового розслідування, із якими ОСОБА_6 разом з захисником    ознайомилися, жодних заяв та зауважень при цьому у них не було. Крім того, їм вручався реєстр матеріалів досудового розслідування, в якому, зокрема, було зазначено про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів. Обвинувачений та його захисник не були позбавлені права, у разі необхідності,  ознайомитися із цими речовими доказами. Заслуговує на увагу і той факт, що речові докази  оглядалися в судовому засіданні за участю сторін кримінального провадження. Судове засідання відбувалося відповідно до вимог  ст.22 КПК України на засадах змагальності,  жодна із сторін не була позбавлена права заявляти відповідні клопотання та ставити перед судом питання дослідження тих чи інших доказів.  
Зважаючи на викладене, порушень вимог ст. 290 КПК України  не встановлено, а тому суд обґрунтовано взяв до уваги та поклав в основу вироку ті докази, які були відкриті сторонам та безпосередньо досліджені у судовому засіданні. 
Що стосується доводів сторони захисту про порушення вимог ст.209 КПК України при затриманні ОСОБА_6 , то вони були предметом перевірки апеляційного суду і отримали належну оцінку.   
Суд апеляційної інстанції належним чином перевірив наведений довід та  встановив, що  час затримання у протоколі вказано невірно, однак таке порушення не тягне за собою визнання недопустимими доказів, оскільки у проміжку часу між фактичним затриманням та оформленням такого затримання, жодний доказ не було отримано. Процесуальні дії по здобуттю доказів відбувались за участю адвоката і після того, як офіційно було оформлено затримання ОСОБА_6 .  
Посилання у касаційній скарзі  на ігнорування судом апеляційної інстанції клопотання захисту про витребування характеризуючих даних на потерпілу  є надуманими, адже повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження. 
Відповідно до аудіозапису судового засідання вбачається, що апеляційний суд     належним чином відреагував на заявлене клопотання та в судовому засіданні ухвалив рішення про відмову у його задоволенні, навівши відповідні обґрунтування та мотиви, якими керувався при прийнятті свого рішення. 
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції із дотриманням положень ст.404 КПК України, у межах своїх повноважень перевірив усі доводи апеляційної скарги захисника, які за змістом є аналогічними доводам касаційної скарги,  навів в ухвалі відповідно до вимог ст.370, ст.419 КПК України докладні мотиви на спростування доводів апеляційної скарги, зазначив підстави, з яких скаргу визнано необґрунтованою, тому касаційні доводи захисника в цій частині теж є безпідставними.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та були б безумовними підставами для зміни чи скасування оскаржуваних  судових рішень судом не встановлено, а тому підстав для задоволення  скарги немає.
У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення щодо ОСОБА_6 без зміни.
 
З цих підстав Суд ухвалив:
 
Вирок   Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 червня 2018 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від  06 грудня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 – без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді: 
 
ОСОБА_1                                                    ОСОБА_2                                                  ОСОБА_3