ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

Справа № 638/17318/17
Провадження № 22-ц/818/158/20
14 січня 2020 року         
м. Харків
Харківський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого         – Сащенко І.С.
суддів          – Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.
за участю секретаря Іманвердізаде А.А.
учасник -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк», треті особи: Державний реєстратор Зміївської міської ради Калініна Людмила Миколаївна, ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 09 серпня 2019 року (суддя Семіряд І.В.) по справі за позовом  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк», треті особи: Державний реєстратор Зміївської міської ради Калініна Людмила Миколаївна,  ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії,-
встановив:
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Перший Український міжнародний банк», треті особи: Державний реєстратор Зміївської міської ради Калініна Л.М., ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії.
В обґрунтування позову зазначала, що 28.07.2008 року укладено договір іпотеки №6630244 між нею та ЗАТ «ПУМБ», за умовами якого вона була майновим поручителем за кредитним договором між ОСОБА_3 та ПАТ «ПУМБ». Предметом іпотеки була квартира АДРЕСА_1 . 01.07.2017 року після повернення з дачі ОСОБА_1 , побачила, що на дверях квартири, яка була предметом іпотеки поміняні замки, того ж дня вона викликала поліцію. В ході перевірки працівниками поліції було зроблено висновок, що замки поміняли працівники ПАТ «ПУМБ». Перевіривши ЄДРСР з`ясовано, що 28.07.2017 ПАТ «ПУМБ» звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовною заявою про зняття арешту з майна. Із позовної заяви та доданих документів вбачалась, що через неналежне виконання своїх зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_3 ПАТ «ПУМБ» вирішив задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, у зв`язку з чим 21.06.2017 року державним реєстратором Зміївської міської ради Харківської області Калініною Л.М, прийнято рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ПАТ «ПУМБ». На думку ОСОБА_1 рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки прийнято в супереч ЗУ «Про іпотеку». Іпотекодержателем не було направлено жодного повідомлення про порушення основного зобов`язання, іпотекодавця було позбавлено права в добровільному порядку усунути відповідні порушення за договором. Також позивачем зазначено, що державним реєстратором протиправно, без врахуванням вимог ЗУ «Про мораторій», прийнято рішення про реєстрацію за ПАТ «ПУМБ» права власності на предмет іпотеки. У зв`язку з чим ОСОБА_1 просила скасувати рішення про державну реєстрацію права.
Представник позивача у судовому засіданні підтримав позов.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову.
Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився.
Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 09 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити її позов у повному обсязі. 
Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на порушення при реєстрації права власності на квартиру за банком вимог Законів України «Про іпотеку» та «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Правом на надання відзиву відповідач не скористався.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Встановлено, що 28.07.2008 року між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №6542102, відповідно до якого банком надано ОСОБА_3 кредит у розмірі 200 000,00 доларів США (т.1 а.с.41-42).
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором цього ж дня між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 , яка є власником квартири АДРЕСА_1 , укладено договір іпотеки №6630244, за яким банку  в іпотеку було передано належну позивачу квартиру (т. 1 а.с.11-14).
Таким чином іпотекою за договором №6630244 було забезпечено виконання всіх зобов`язань ОСОБА_3 перед іпотекодержателем, що випливають з укладеного між ними кредитного договору №6542102 (п. 1.1 договору іпотеки).
З інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що станом на 30.06.2017 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ПАТ «ПУМБ» (а.с.8-10).
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
За змістом ч.1, ч.3 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. 
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно із ч.1, ч.2 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.
У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Пунктом 4.1 іпотечного договору встановлено, що іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення свої вимог з вартості предмету іпотеки переважно перед іншими кредиторами у разі невиконання чи неналежного виконання основного зобов`язання.
У разі порушення умов кредитного договору та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає особі, яка порушила свої обов`язки, письмову вимогу про усунення порушень. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виникнення порушеного зобов`язання у не більш, ніж тридцятиденний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та/або чинного законодавства України (пункт 4.4.1 договору іпотеки).
Згідно з пунктом 4.7.1 іпотечного договору у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому чинним законодавством України.
Зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки (пункт 4.7.3 іпотечного договору).
Вказане узгоджується з положеннями частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до пункту 5.7. іпотечного договору будь-які повідомлення та документи, які надаються іпотекодержателем іпотекодавцю згідно умов цього договору, викладаються в письмовій формі та надсилаються рекомендованим листом за місцем проживання іпотекодавця, вказаним у розділі 6 цього договору, або надаються іпотекодавцю особисто під час його звернення за адресою, яка вказана у договорі.
На виконання вимог договору ПАТ «ПУМБ» 07.12.2015 року було направлено ОСОБА_3 та ОСОБА_1 попередження стосовно ухвалення рішення банком про прийняття предмету іпотеки у свою власність. З яких вбачається, що банк вимагав усунення порушення зобов`язань за кредитним договором та попереджав, що у разі невиконання зобов`язань будуть змушені через 30 днів з моменту отримання цієї вимоги розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки ( т. 1 а.с.43,45).
Зазначені вимоги отримані ОСОБА_3 23.12.2015 року та ОСОБА_1 16.12.2015 року про свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1 а.с.44,46).
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що повідомлення про вручення поштового відправлення не може достовірно свідчити про вручення саме вимоги про усунення порушень, судовою колегією не приймаються.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказів на підтвердження того, що в поштовому відправленні, врученому особисто ОСОБА_1 16.12.2015 року були інші документи, ніж вимога банку про усунення порушення зобов`язань за кредитним договором відповідачкою не надано.
Таким чином, ПАТ «ПУМБ» мав всі правові підстави для реєстрації за собою права власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.47). 
Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ПАТ «ПУМБ» не мав права здійснювати перехід права власності на спірне майно, що є забезпеченням за кредитом у іноземній валюті під час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. 
Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
У пункті першому Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
У постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-969 цс16 зроблено висновок, що мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору   за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
У пункті 4.7 договоруіпотеки №6630244 від 28.07.2008 року його сторони передбачили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється одним з таких способів за вибором іпотекодержателя: за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених цим договором застережень про задоволення вимог іпотекодержателя. Визначені цим договором способи звернення стягнення на предмет іпотеки не перешкоджають іпотекодержателю застосовувати інші способи звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлені чиним законодавством України та\або за письмовою домовленістю сторін ( т. 1 а.с. 12 ).
Тлумачення положень статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього іпотекодержателем не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору.
Отже, положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі).
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного судувід 09 грудня 2019 року   у справі № 464/8589/15-ц провадження № 61-10874 сво 18.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а лише зводяться до переоцінки доказів по справі та незгодою з рішенням суду.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 09 серпня 2019 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 17 січня 2020 року.

Головуючий        І.С. Сащенко

          Судді                                                                              А.І.Овсяннікова  

       І.П. Коваленко