Постанова 
Іменем України
 
20 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 461/6113/15-ц
провадження № 61-12931св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Державна казначейська служба України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 18 листопада 2016 року у складі судді Городецької Л. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 16 травня      2019 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2015 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом та просив стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - ГУ МВС України у Львівській області) на його  користь     1 000 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 02 липня 2013 року він направив начальнику ГУ МВС України у Львівській області звернення з проханням надати довідку про розмір щомісячної доплати від належної суми пенсії, яка була необхідна йому для подання до Головного управління Пенсійного фонду у Львівській області для проведення перерахунку призначеної йому пенсії. Листом від 25 липня 2013 року ГУ МВС України у Львівській області його повідомлено про те, що вказане звернення за своїм змістом і суттю дублює попереднє його звернення від 08 січня 2013 року, на яке керівництвом ГУ МВС України у Львівській області було надано відповідь та довідку, а тому з урахуванням статті 8 Закону України «Про звернення громадян» не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2013 року зобов`язано ГУ МВС України у Львівській області розглянути по суті його звернення від 02 липня        2013 року щодо надання йому довідки про розмір щомісячної доплати від належної суми пенсії, яка повинна була бути нарахована для позивача в листопаді 2006 року згідно з частиною третьою статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» з розміру грошового забезпечення за останньою посадою перед звільненням з урахуванням всіх надбавок. Вважає дії відповідача при розгляді його звернення від 02 липня 2013 року протиправними, у зв`язку з чим йому було завдано моральну шкоду.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Галицький районний суд міста Львова рішенням від 18 листопада 2016 року відмовив у задоволенні позову.
 
Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що позивачемне наведено жодних істотних доказів того, що йому завдано моральних страждань органами державної влади та не аргументовано розмір морального відшкодування, які він просить стягнути.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Львівський апеляційний суд постановою від 16 травня 2019 року рішення Галицького районного суду міста Львова від 18 листопада 2016 року залишив без змін.
 
Мотивував судове рішення апеляційний суд тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому апеляційний суд зазначив, що позивачем не надано суду жодних доказів неправомірності дій відповідачів, не доведено причинно-наслідковий зв`язок між діями чи бездіяльністю відповідачів та наслідками, крім цього, не зазначено в чому саме полягає заподіяна шкода та не обґрунтовано розмір відшкодування, яке ним визначено до стягнення з відповідача.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Галицького районного суду міста Львова від 18 листопада 2016 року та постанову Львівського апеляційного суду від 16 травня 2019 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову. Також зазначав, що суди не захистили його порушені права, гарантовані статтями            8, 20, 40, 55, 56, 124 Конституції України, статтями 16, 23, 1166, 1167, 1173, 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
02 серпня 2019 року справа № 461/6113/15-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Судами встановлено, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2014 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 та зобов`язано ГУ МВС України у Львівській області розглянути по суті звернення ОСОБА_1 від 02 липня 2013 року щодо надання йому довідки про розмір щомісячної доплати від належної суми пенсії, яка повинна була становити для позивача в листопаді 2006 року, згідно з частиною третьою статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб», з розміру грошового забезпечення за останньою посадою перед звільненням з урахуванням всіх надбавок. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Вказаним рішенням встановлено, що 02 липня 2013 року ОСОБА_1 в порядку передбаченому Законом України «Про звернення громадян» надіслав ГУ МВС України у Львівській області заяву про надання йому довідки про розмір щомісячної доплати від належної суми пенсії, яка необхідна йому для подання до Головного управління Пенсійного фонду в Львівській області для проведення перерахунку призначеної йому пенсії.
 
Звертаючись з цим позовом ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з ГУ МВС України у Львівській області 1 000 000 грн. моральної шкоди на підставі статей 8, 22, 40, 55, 56, 124 Конституції України.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм  матеріального 
права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
 
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з частинами першою, другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
 
Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.  Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
 
Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
 
Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок.
 
Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
 
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями (бездіяльністю). Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.
 
При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).
 
Частиною другою статті 25 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.
 
Відповідно до статті 27 Закону України «Про інформацію»  порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України.
 
Згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про інформацію» у разі, якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду.
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
 
Звертаючись з цим позовом ОСОБА_1 посилався на те, що моральна шкода завдана йому ненаданням йому довідки про розмір щомісячної доплати від належної суми пенсії, яку він просив надати в зверненні від  02 липня 2013 року адресованому начальнику ГУ МВС України у Львівській області. При цьому зазначив, що постановою Львівського окружного адміністративного суду                   від 17 вересня 2013 року зобов`язано ГУ МВС України у Львівській області розглянути по суті його звернення від 02 липня 2013 року.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що вказаною вище постановою позов ОСОБА_1 було задоволено частково. В мотивувальній частині постанови зазначено, що «судом не враховуються обґрунтування позивача позовних вимог щодо визнання протиправною: порушення ГУ МВС України у Львівській області термінів надання відповіді статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» при наданні відповіді на звернення позивача від 02 липня 2013 року; внесення в лист від 25 липня 2013 року за вих. № 18/1050 завідомо неправдивої інформації; порушення ГУ МВС України у Львівській області вимог статті                      40 Конституції України, Закону України «Про інформацію», Закону України «Про доступ до публічної інформації» при наданні відповіді на звернення позивача від 02 липня 2013 року, оскільки вищевказане звернення позивача судом оцінюється, як таке що зроблено згідно Закону України «Про звернення громадян», норми якого позивач також зазначає у позовній заяві. Позивач наділений правом на звернення та правом на інформацію. Реалізація таких прав встановлюється в тому числі Законом України «Про доступ до публічної інформації» та Законом України «Про звернення громадян», які визначають різні форми реалізації таких прав. Закон України «Про доступ до публічної інформації» встановлює спосіб реалізації права на доступ до інформації саме за інформаційним запитом. Позивач до відповідача звернувся із зверненням про надання довідки, що по суті є підставою для застосування до спірних правовідносин вимог Закону України «Про звернення громадян». Згадана довідка по суті має індивідуальних характер щодо позивача. Довідка про розмір щомісячної доплати позивача не є публічною інформацією в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації», та не становить суспільний інтерес».
 
Отже, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2014 року, було відмовлено у визнанні протиправними дій ГУ МВС України у Львівській області, а лише зобов`язано  розглянути звернення ОСОБА_1 від 02 липня 2013 року по суті.
 
Встановивши, що позивач не довів належними та достатніми доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) відповідача та настанням тих негативних наслідків про які він вказує, місцевий суд, з висновком якого погодився і апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди. 
 
У зв`язку з цим доводи скарги про те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для відшкодування йому моральної шкоди, не застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини,  не дали належної оцінки доказам,не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень судом касаційної інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції Верховного Суду, адже оцінка доказів та встановлення на підставі цих доказів фактичних обставин справи, зокрема у цій справі наявності складових деліктної відповідальності, належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій, якими ці обставини не встановлені.
 
Інші наведені у касаційній скарзі аргументи аналогічні наведеним в апеляційній скарзі та зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, що під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається. При цьому Верховий Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 рокуу справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
РішенняГалицького районного суду міста Львова від 18 листопада 2016 року та постанову Львівського апеляційного суду від 16 травня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| В. П. Курило