Ухвала
іменем України 
21 лютого 2020 року
м. Київ
справа №718/984/19
провадження №51-887 ск 20 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                ОСОБА_1 ,
суддів                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Садгірського районного суду м. Чернігова від 1 жовтня 2019 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 14 листопада 2019 року відносно ОСОБА_5 , 
встановив:
Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернігова від 1 жовтня 2019 року задоволено клопотання прокурора Кіцманської місцевої прокуратури і звільнено  підозрювану  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Закривці Коломийського району Івано-Франківської області та жительки АДРЕСА_1 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого               ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі – КК) на підставі ст. 49 КК                     у зв`язку з закінченням строків давності та кримінальне провадження                           № 420152260110000013 від 11 вересня 2015 року закрито на підставі п. 1 ч. 2               ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
УхвалоюЧернівецького апеляційного суду від 14 листопада 2019 року апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 залишено без задоволення, а ухвалу районного суду – без змін.
Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувалася у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, а саме умисне легке тілесне ушкодження, при наступних обставинах.
Так, 30 квітня 2007 року близько 18:00 ОСОБА_5 , перебуваючи на подвір`ї житлового господарства на АДРЕСА_1 , де у ході розмови зі ОСОБА_4 на ґрунті особистих неприязних відносин під час словесного конфлікту, умисно нанесла останній удар сапою по голові, чим спричинила їй тілесні ушкодження у вигляді саден у скроневій ділянці зліва, які згідно висновку №67/10 від 5 грудня 2013 року Державної установи «Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України» відносяться до легких тілесних ушкоджень. 
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_4 , указуючи на істотне порушення судами вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення щодо  ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.  Вважає, що ОСОБА_6 вчинила злочин, передбачений ч. 1 ст. 122 КК України, у зв`язку з чим у суду не було підстав для звільнення її від кримінальної відповідальності. Також зазначає про неналежність висновку комісійної судово-медичної експертизи №67/10 від 5 грудня 2013 року.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі потерпілої ОСОБА_4 , та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло, зокрема, два роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання менш суворе, ніж обмеження волі.
Згідно зі ст. 12 КК злочином невеликої тяжкості є злочин, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років або інше, більш м`яке покарання.
У п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК встановлено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням  особи від кримінальної відповідальності.
Тобто встановивши обставини, що дають підстави для закриття справи, суд повинен їх дослідити і в разі згоди особи ухвалити рішення про її звільнення від кримінальної відповідальності.
Наведені норми закону вказують на те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим. Суд, установивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження — досудове розслідування, підготовче судове засідання, судовий розгляд справи судом першої інстанції, на стадії провадження в суді апеляційної інстанції, але до набрання вироком суду законної сили.
Так, із наданих до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що прокурор Кіцманської місцевої прокуратури ОСОБА_7 звернувся до суду                      з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності підозрюваної ОСОБА_5 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК на підставі ст. 49 КК.
У клопотанні прокурор вказував, що злочин ОСОБА_5 вчинено 30 квітня             2007 року, та відповідно до ст. 12 КК відноситься до злочинів невеликої тяжкості. Прокурор зазначив, що підозрювана свою вину у вчиненні інкримінованого їй злочину визнала повністю та підтвердила фактичні обставини вчинення злочину, викладеного у повідомлені про підозру                            від 5 вересня 2018 року. Окрім цього, 14 листопада 2018 року після роз`яснення останній  права на звільнення від кримінальної відповідальності на підставі                 ст. 49 КК, вона дала письмову згоду на таке звільнення. Враховуючи викладене, прокурор у клопотанні ставив питання про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за інкримінований їй злочин.
Статтею 288 КПК визначено порядок розгляду питання про звільнення від кримінальної відповідальності.
Зокрема, ч. 1 ст. 288 КПК визначено, що розгляд клопотання прокурора здійснюється у присутності сторін кримінального провадження та потерпілого               у загальному порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 288 КПК суд зобов`язаний з`ясувати думку потерпілого щодо можливості звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. 
Як убачається з ухвали районного суду, в судовому засіданні підозрювана        ОСОБА_5 свою вину у вчиненні злочину визнала повністю, та надала згоду на звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК.
Потерпіла ОСОБА_4 проти заявленого клопотання заперечувала та просила   у повному обсязі відмовити у його задоволенні. 
Згідно ч. 3 ст. 288 КПК суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності                у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Так, врахувавши, що з дня вчинення кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачувалася ОСОБА_5 та яке відноситься до злочинів невеликої тяжкості, минуло понад дванадцять років, а також той факт, що                   по справі відсутні обставини, які б зупиняли або переривали перебіг строків давності, у суду були всі підстави для задоволення такого клопотання.
Таким чином, на переконання колегії суддів, доводи потерпілої про безпідставність звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності                    є надуманими.
При розгляді апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення                      з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу залишив без задоволення, а ухвалу районного суду – без змін, указавши , поміж іншого, і про належність комісійної судово-медичної експертизи №67/10 від 5 грудня                   2013 року, так як проведення цієї експертизи не суперечить Правилам судово-медичного визначення тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом МОЗ України № 6 від 17 січня 1995 року.
Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Касаційна скарга потерпілої ОСОБА_8 не містить переконливих доводів, які би свідчили про порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які, з огляду на положення статей 412 та 413 КПК, можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу, і таких даних із їх змісту не вбачається. 
З огляду на викладене, касаційна скарга потерпілої ОСОБА_8 та додані до неї матеріали не дають приводів для її задоволення, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК. 
Зважаючи на викладене та керуючись п. 2 ч. 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюпотерпілої                ОСОБА_4 на ухвалу Садгірського районного суду м. Чернігова від 1 жовтня 2019 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 14 листопада 2019 року відносно ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                             ОСОБА_3