ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/2127/18  Номер провадження 22-ц/814/343/20	Головуючий у 1-й інстанції Маханьков О. В.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю. 
суддів: Гальонкіна С.А., Хіль Л.М.
секретар Кальник А.М.

імена (найменування) сторін:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області, ухвалене 06 листопада 2019 року у складі судді Маханькова О.В.
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом та просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики від 27 лютого 2015 року, 19 березня 2015 року, 22 травня 2015 року, 17 грудня 2015 року у розмірі 1 175 419 грн. 97 коп. з яких: 130 950 грн. 00 коп. - сума боргу, 173 222 грн. 84 коп. - відсотки, 871 247 грн. 13 коп - пені.
В обґрунтування позовних вимог вказував, що 27 лютого 2015 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 отримала від нього у борг грошові кошти в сумі 500 Доларів США з кінцевим терміном повернення 27 травня 2015 року. 
Вказував, що в подальшому за договорами позики ОСОБА_2 отримала: 19 березня 2015 року - 800 Доларів США з кінцевим терміном повернення 27 травня 2015; 22 травня 2015 року - 1200 Доларів США з кінцевим терміном повернення 22 грудня 2015 року; 17 грудня 2015 року - 2500 Доларів США з кінцевим терміном повернення 17 червня 2016 року. 
Таким чином, за договорами позики відповідачем було отримано 5000 доларів США, що еквівалентно 130 950 грн. Однак, у визначені в розписках строки відповідач борг не повернула та не реагує на звернення позивача щодо повернення заборгованої суми.
Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики у розмірі 129 562 грн. та відсотки за користування коштами у розмірі 3 349,50 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , просив скасувати його в частині стягнення заборгованості за договорами позики та відмови у стягненні пені та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з відповідача заборгованості за договорами позики у розмірі 135 998,56 грн. та пені у розмірі 248 373,60 грн, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Рішення суду в частині стягнення відсотків за користування коштами позивача сторонами не оскаржується, тому, в силу положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядається.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене у справі не повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 27 лютого 2015 року позивач ОСОБА_1 позичив відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 500 Доларів США, які остання зобов`язувалась повернути з урахуванням відсотків 27 травня 2015 року, що підтверджується письмовим договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
19 березня 2015 року позивач ОСОБА_1 позичив відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 800 Доларів США, які остання зобов`язувалась повернути з урахуванням відсотків 27 травня 2015 року, що підтверджується письмовим договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
22 травня 2015 року позивач ОСОБА_1 позичив відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1200 Доларів США, які остання зобов`язувалась повернути з урахуванням відсотків 22 грудня 2015 року, що підтверджується письмовим договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
17 грудня 2015 року позивач ОСОБА_1 позичив відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2500 Доларів США, які остання зобов`язувалась повернути з урахуванням відсотків 17 червня 2016 року, що підтверджується письмовим договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
Грошові кошти за вказаними договорами позики ОСОБА_2 не повернула.
Пунктом 3 договорів позики встановлено, що у випадку несвоєчасної сплати або прострочення термінів повернення позики ОСОБА_2 сплачує пеню у розмірі 0,5 % від суми позики за кожен день прострочення. 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договорів позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. 
Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що відповідач допустив неналежне виконання зобов`язання за договорами позики та про необхідність стягнення отриманих в борг грошових коштів.
Проте, визначаючи розмір заборгованості за договорами позики, місцевий суд допустив порушення норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. 
У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.
Згідно умов договорів позик, укладених між сторонами, у разі зміни курсу долара США, сума коштів, що має бути повернута після закінчення строку дії договорів, має бути еквівалентна отриманій в борг сумі грошових коштів за офіційним курсом.
За договорами позики 27 лютого 2015 року, 19 березня 2015 року, 22 травня 2015 року, 17 грудня 2015 року ОСОБА_2 не здійснювала платежів, тому помилковим є висновок місцевого суду про визначення розміру заборгованості за курсом долару США станом на визначену в договорах дату повернення боргу. 
Таким чином, стягненню з ОСОБА_2 підлягає заборгованість за договорами позики у розмірі 5 000 доларів США з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення, тобто 16 січня 2020 року.
Виходячи із встановленого НБУ курсу долара США відносно гривні на 16 січня 2020 року, загальна заборгованість за договорами позики становить 5 000 доларів США * 23,9821 грн. = 119 910,50 грн.
Висновок місцевого суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені у зв`язку із пропуском строку позовної давності не повною мірою узгоджується з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. 
Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). 
Нарахування неустойки обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням особи до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.
В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 також вказує на необхідність стягнення пені в межах річного строку позовної давності. 
Виходячи з розміру пені, погодженої сторонами в договорах позики, за 1 рік з дня звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про стягнення заборгованості нараховано пеню у такому розмірі:
за договором позики від 27 лютого 2015 року - 17 500 грн.*0,5%*365 днів = 31 937,50 грн.
за договором позики від 19 березня 2015 року - 21 600 грн.*0,5%*365 днів = 39 420 грн.
за договорами позики від 22 травня 2015 року та від 17 грудня 2015 року виходячи суми боргу в гривні з урахуванням курсу долара США на кожен день розрахункового періоду (22 травня 2017 року - 21 травня 2018 року) становить 177 555,90 грн.
Загальний розмір пені за договорами позики становить 248 373,40 грн.
Вказані розрахунки підтверджуються висновком експерта № 14 додаткової судової економічної експертизи від 27 листопада 2019 року (т. 1 а.с. 245-254).
Виходячи з викладеного, внаслідок порушення судом першої інстанції норм матеріального права, місцевим судом ухвалено помилкове рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та пені за договорами позики, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення в цій частині.
Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в межах 31,6 % від заявлених позовних вимог, то відшкодуванню за рахунок відповідача підлягають понесені позивачем судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 6959,90 грн.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 3, 4, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково. 
Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 листопада 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та пені за договорами позики - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та пені за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  заборгованість за договорами позики у розмірі 119 910,50 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за договорами позики у розмірі 248 373,40 грн.
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  судовий збір у розмірі 6959,90 грн.
В іншій частині рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                                                        О.Ю. Кузнєцова 
Судді                                                                        С.А. Гальонкін
Л.М. Хіль