Постанова
Іменем України
 
09 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 186/421/17
провадження № 61-48280св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2017 року у складі судді: Демиденко С. М., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В. Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.
 
Позов обґрунтований тим, що сторони познайомилися в 2006 році, а з 2008 року прийняли рішення про спільне проживання, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Проживаючи разом сторони вели спільне домашнє господарство, піклувались один про одного, жили, як чоловік і дружина. У 2011 році під час спільного проживання за власні кошти позивача, сторони придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , де і проживали разом, як чоловік та дружина. З жовтня 2012 року позивач разом з відповідачем офіційно зареєструвались за зазначеною вище адресою, де позивач залишається зареєстрованим і по теперішній час, та самостійно сплачує всі комунальні послуги. Факт проживання однією сім`єю, але без реєстрації шлюбу підтверджується також і постановою про закриття кримінального провадження від 20 січня 2014 року.
 
ОСОБА_1 вказував, що з червня 2013 року в спірній квартирі не проживає, оскільки ОСОБА_2 виселила його зі спірної квартири, змінила замки не давши можливості забрати позивачеві свої особисті речі. ОСОБА_2 одружилася та переїхала жити до свого чоловіка. На теперішній час він вимушений знімати квартиру, оскільки іншого житла не має.
 
ОСОБА_1 просив:
встановити факт проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з квітня 2006 року по червень 2013 року;
визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;
визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Встановлено факт проживання однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 в період з 11 червня 2008 року до липня 2013 року. Визнано за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровського суду від 15 жовтня 2014 року в справі № 186/273/14-ц встановлено, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення боргу за договором позики було задоволено, та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 59 924,00 грн. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2014 року скасовано та ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровського суду від 22 лютого 2016 року в справі №186/1293/15-ц в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа АТ КБ «ПриватБанк» про повернення безпідставного набутого майна було відмовлено. Відповідно до договору купівлі-продажу від 16 листопада 2011 року спірна квартира придбана відповідачем за 58 400 грн. Згідно виписок АТ КБ «ПриватБанк» з депозитних рахунків позивача, квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» від 08 листопада 2011 року вбачається, що позивач перерахував безготівковим шляхом відповідачу грошові кошти в сумі 59 305,23 гривень, які вона витратила на придбання спірної квартири. Згідно досліджених судом фотокарток встановлено, що позивач разом з відповідачкою відпочивали. Відповідач перебувала в зареєстрованому шлюбі до 10 червня 2008 року.
 
Суд зробив висновок, що оглянутими в судовому засіданні фотоматеріалами, на яких зображено позивачку разом з позивачем, в сукупності з показами свідків та наданими документами підтверджується факт проживання однією сім`єю, без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в період з 11 червня 2008 року до липня 2013 року, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково з часу після розірвання відповідачем свого шлюбу.
 
Суд першої інстанції вказав, що позивач під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу разом з відповідачем набув право власності на спірну квартиру, яка відповідно до статті 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності. А тому позовні вимоги в частині визнання право власності позивача на 1/2 частку спільного майна підлягають задоволенню. В частині позовних вимог про визнання за відповідачкою права власності на 1/2 частку спільної квартири відмовити у зв`язку із їх безпідставністю.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено нове. Визнано за ОСОБА_5 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2017 року в іншій частині залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що Першотравенським міським судом Дніпропетровської області розглядалась цивільна справа № 186/273/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення боргу за договором позики. Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2014 року було встановлено, що при зверненні до суду з зазначеним позовом позивач зазначив, що кошти на спірну квартиру він відповідачу позичив. Однак, вказане рішення було скасовано рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року з підстав не доведеності між сторонами договірних відносин та обранням позивачем невірного способу захисту. Позивач та свідки суду зазначали, що стосунки між позивачем та відповідачем розпочались з 2006 року. З 2008 року сторони прийняли рішення проживати разом, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу та придбати житло для спільного проживання. Проживаючи разом вони, вели спільне домашнє господарство, піклуватись один про одного, тобто жили, як чоловік і дружина. Оскільки, позивач на той час проживав у гуртожитку та не мав іншого житла, відповідач регулярно приїздила до нього разом із дитиною та залишалась на кілька днів. Такий дозвіл надавався позивачеві лише за особистим підписом завідуючого гуртожитком. Факт проживання однією сім`єю, але без реєстрації шлюбу підтверджується також і постановою про закриття кримінального провадження від 20 січня 2014 року, яка ніким не оскаржена, наявністю свідків та світлинами. Під час спільного проживання сторін, за власні кошти позивача, була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , де вони і мешкали разом, як чоловік та дружина, робили ремонт, вели спільне господарство. Оскільки попередній шлюб відповідачки було розірвано 10 червня 2008 року, що підтверджено Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , колегія суддів вважала, що судом першої інстанції вірно встановлено період проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 11 червня 2008 року по липень 2013 року. До моменту оформлення договору купівлі-продажу квартири позивач та відповідач проживали однією сім`єю, а тому є законні підстави для задоволення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.Позивач під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу разом з позивачкою, набув право власності на спірну квартиру, яка відповідно до статті 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності.
 
Апеляційний суд вказав, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за відповідачем права власності на 1/2 частину спірної квартири ухвалене без врахування того, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності та набута сторонами саме під час їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому згідно вимог статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. А тому рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за відповідачем права власності на 1/2 частину спільної квартири підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог у цій частині.
 
Аргументи учасників справи
 
У грудні 2018 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, в якій просить оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. При цьому посилалася на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відсутність сімейних відносин підтверджується судовими рішеннями, які набрали законної сили. Зокрема, суди не врахували обставин встановлених рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2014 року по справі № 186/273/14-ц, яке було змінено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, в якому позивач зокрема, зазначав, що з відповідачем не проживав, а кошти за які була придбана спірна квартира він ОСОБА_3 позичив. А також обставин встановлених рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2016 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2016 року, в справі № 186/1293/15-ц за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про повернення безпідставно набутого майна, якими встановлено, що позивач та відповідач проживали окремо та позивач надав відповідачеві грошові кошти на її прохання. 
 
Вказує, що допитані свідки підтвердили те, що сторони проживали окремо, і були тільки друзями. Позивач збирав кошти самостійно без будь-яких домовленостей з відповідачем. Крім цього, суди не врахували заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.
 
Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2019 року повернено касаційну скаргу в частині підписання представником ОСОБА_2 , - ОСОБА_6 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 08 листопада 2011 року позивач зняв з особистого рахунку у АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в сумі 43 872,03 грн, які одразу ж переказав на банківський рахунок відповідачки. Крім того, 08 листопада 2011 року з банківського рахунку у АТ КБ «ПриватБанк» позивач здійснив переказ на банківський рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 15 433 грн. Всього 08 листопада 2011 року позивач переказав на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 59 305 грн.
 
На підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Мініною С. Я., ОСОБА_3 купила однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 58 400 грн.
 
Відповідно до Витягу з реєстру про державну реєстрацію прав № 32194929 від 25 листопада 2011 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 2011 року.
 
Відповідно до постанови Першотравенського МВ управління МВС України в Дніпропетровській області від 20 січня 2014 року було закрите кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 за фактом шахрайства, а саме отримання грошових коштів в розмірі 58 000 грн.
 
Відповідно до акту ПП «Комунальщик 4» № 1111 від 01 грудня 2016 року ОСОБА_1 зареєстрований з 04 жовтня 2012 року та проживав до липня 2013 року по АДРЕСА_2 , а з 2013 року до теперішнього часу є зареєстрованим, але не проживає за вказаною адресою.
 
Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 перебувала в шлюбі до 10 червня 2008 року.
 
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року у справі № 186/273/14-ц апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Скасовано рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2014 року та відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
 
Апеляційним судом у справі № 186/273/14-ц встановлено, що звернувшись до суду з позовом про стягнення суми боргу за договором позики, позивач не надав на підтвердження заявлених вимог доказів про укладення між сторонами такого договору та передачі за ним коштів, а тому колегія суддів вважала, що звернувшись до суду з вимогами про стягнення переданої відповідачу суми в розмірі 58 400 грн, позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права, оскільки договір позики між сторонами не укладався, а за наведених ним підстав він може звернутись до суду з вимогами в порядку статті 1212 ЦК України про повернення безпідставно набутих коштів.
 
Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2016 року у справі № 186/1293/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 травня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа: АТ КБ «ПриватБанк» про повернення безпідставно набутого майна відмовлено.
 
У справі № 186/1293/15-ц встановлено, що06 листопада 2011 року ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1 за 58 400 грн. 01 грудня 2015 року ОСОБА_3 одружилася і змінила прізвище на ОСОБА_3 .  ОСОБА_1 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 з 04 жовтня 2012 року, а ОСОБА_3 з 01 жовтня 2012 року. Позивач знаючи відповідача більше трьох років добровільно передав їй кошти в сумі 59 305 грн для придбання нею квартири в м. Першотравенську Дніпропетровської області, сам приймав участь у пошуках зазначеної квартири та був присутнім при укладанні договору купівлі-продажу, так як бажав продовжити спільне проживання з відповідачем в зазначеній квартирі однією сім`єю та зареєструвати з нею шлюб. Гроші були перераховані ОСОБА_1 на банківський рахунок ОСОБА_5 добровільно без будь-яких умов та строків їх повернення.Оскільки позивач не довів, що відповідач безпідставно заволоділа грошовими коштами у розмірі 59 305 грн, то правовідносини, які виникли між сторонами, є договірними і до них не можливо застосувати статтю 1212 ЦК України.
 
У абзаці 1 частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Відповідно до статті 74 СК України (в редакції, чинній з 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
 
У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
 
У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зроблено висновок, що «за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти».
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Аналогічні по суті висновки зроблені й по застосуванню статті 74 СК України (в редакції, чинній з 16 січня 2007 року) у постановах Верховного Суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц (провадження № 61-22277св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження №61-28343св18), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17 (провадження № 61-10778св18).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».
 
У частині третій статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення суду першої інстанції) передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
 
Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення суду апеляційної інстанції) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».
Суди, з урахуванням встановлених обставин у справах № 186/273/14-ц № 186/1293/15-ц, не встановили спільне проживання сторін, пов`язаність спільним побутом і взаємність прав та обов`язків, що характеризувало б відносини сторін як сімейні. За таких обставин, суди зробили не правильний висновок про задоволення позову. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна, що є спільною сумісною власністю.
 
За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 було сплачено 1 408 грн, а за подання касаційної скарги - 2 560 грн. Тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені судові витрати на сплату судового збору в розмірі 3 968 грн.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити.
 
Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року скасувати.
 
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 968 грн судових витрат, понесених на сплату судового збору.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2017 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. І. Крат
 
Судді:                                                                                              Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук