Постанова
Іменем України                                 
 
15 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 362/6564/17
провадження № 61-5011св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В., 
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Сакари Н. Ю., Усика Г. І. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
представник заявника - ОСОБА_2 ,
заінтересовані особи - Васильківський районний відділ Управління державної міграційної служби України,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст вимог заяви
 
У грудні 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Васильківський районний відділ Управління державної міграційної служби України, у якій  просила встановити факт її постійного проживання на території України станом до 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року, посилаючись на те, що батьки відповідно до вимог законодавства не оформили документи пов'язані з її народженням та проживанням на території України, а тому зазначений факт їй необхідно встановити для приведення її документів у відповідність до вимог чинного законодавства. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2018 року заяву ОСОБА_1 задоволено.
 
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом до 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт постійного проживання заявника на території України з 1990 року знайшов своє підтвердження.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Київській області задоволено, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області 
від 19 січня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволення заяви ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що прийнявши до розгляду заяву ОСОБА_1 про встановлення факту її постійного проживання на території України, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у поданій заяві не вказана ні мета встановлення такого факту, ні причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують зазначений факт у позасудовому порядку. Посилання заявника на те, що встановлення факту її постійного проживання на території України станом до 
24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року, є необхідним з метою приведення власних документів у відповідність до вимог чинного законодавством не є належним обгрунтуванням встановлення зазначеного факту, що має юридичне значення. Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою відсутність доказів на підтвердження обставин, викладених у заяві  ОСОБА_1 .
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи
 
У березні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якій він просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року та залишити в силі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2018 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд порушив принцип юридичної визначеності, наслідками чого може бути фактичне позбавлення заявника громадянства України, що є неприпустимими з огляду на положення статті 25 Конституції України. 
 
Вирішуючи питання щодо поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції за спливом 11 місяців з моменту його ухвалення, апеляційний суд не урахував відсутність у особи, яка подала апеляційну скаргу, поважних причин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про добросовісну реалізацію Управлінням Державної міграційної служби України у Київській області своїх процесуальних прав та належного виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих дій, спрямованих на своєчасне подання апеляційної скарги з огляду на наявність у матеріалах справи заяви Управління Державної міграційної служби України у Київській області про розгляд справи без участі його представника.
 
Про неповажність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, передбаченого Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) свідчить також те, що 15 травня 2018 року Управління Державної міграційної служби України у Київській області на виконання рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2018 року видано ОСОБА_1 довідку № 6504 про реєстрацію особи громадянином України, тоді як з апеляційної скаргою на зазначене судове рішення, заявник звернувся лише 13 грудня 2018 року.
 
У відзиві на касаційну скаргу, що надійшов до Верховного Суду у травні 
2019 року, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, як правонаступник Управління Державної міграційної служби України у Київській області, просило відмовити у задоволенні касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , та залишити без змін постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги стосуються лише допущених судом апеляційної інстанції формальних процесуальних порушень, і не спростовують правильність висновків суд апеляційної інстанції по суті. Оскільки Управління Державної міграційної служби України у Київській області не було залучено до участі у справі судом першої інстанції, апеляційний суд обгрунтовано поновив строк на апеляційне оскарження та відкрив апеляційне провадження.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд повно та всебічно з'ясував обставини, що мають значення для справи та правильно виходив з того, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин, викладених заявником у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Установлені судами фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій установлено, щоОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у селі Цаккар Мартунінського району Вірменської РСР.
 
Згідно з довідкою Посольства Республіка Вірменія від 18 лютого 2014 року 
№ К-98, Указом Президента Республіки Вірменія № 22-А від 04 лютого 2014 року припинено громадянство Республіки Вірменія, ОСОБА_1 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
27 листопада 2014 року ОСОБА_1 видано посвідку № НОМЕР_1 на постійне проживання в Україні.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
 
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
 
Аналіз наведенного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
 
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
 
Крім того, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 
1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» 
(13 листопада 1991 року). 
 
Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 
1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.
 
Вирішуючи питання встановлення належності до громадянства України, судам слід керуватися, крім Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року, також Указом Президента України від 27 березня 2001 року 
№ 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).
 
Так, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.
 
Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. 
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які пона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.
 
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилася на території Вірменської РСР, і не надала належних та допустимих доказів на підтвердження її постійного проживання на території України станом на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року), а тому суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту, що має юридичне значення.
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не звернув увагу на відсутність підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження, визначеного статтею 354 ЦПК України, а тому безпідставно відкрив апеляційне провадження, не спростовують правильність висновків апеляційного суду в цій частині. 
 
Поновлюючи Управлінню Державної міграційної служби України у Київській області строк на апеляційне оскарження, апеляційний суд обгрунтовано виходив з того, що зазначений орган не приймав участі у справі та не отримував копії рішення суду за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, що позбавило його можливості подати апеляційну скаргу в строк, передбачений статтею 354 ЦПК України.
 
Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.
 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
 
За змістом першої та другої частин статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
 
Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (частина друга статті 358 ЦПК України).
 
Підсумовуючи наведене, посилання заявника на те, що поновлюючи Управлінню Державної міграційної служби України у Київській області строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив порушення принципу юридичної визначеності є необгрунтованими, оскільки апеляційний суд, діючи у межах наданих йому дискреційних повноважень надав належну оцінку доводам Управління Державної міграційної служби України у Київській області щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне провадження. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                        О. В. Ступак
Судді:                                                                                             І. Ю. Гулейков
                                                                                              С. О. Погрібний 
Н. Ю.Сакара
                                                                                              Г. І. Усик