Постанова 
Іменем України 
 
20 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 156/205/17
провадження № 61-33941св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Волинської області від 06 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Русинчука М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 11 грудня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт (далі - Генеральна угода) з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, укладеним між ним та банком 26 червня 2008 року. 
 
За умовами вказаної Генеральної угоди ПАТ КБ «ПриватБанк» сторони погодили, що розмір кредитної заборгованості становить 12 402,47 грн та наданий у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк 24 місяці. 
 
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за Генеральною угодою належним чином не виконував, у зв`язку із чим станом на 06 лютого 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 36 471,84 грн, з яких: 12 402,47 грн - заборгованість за основним зобов`язанням, 7 060,22 грн - проценти, 13 890,52 грн - пеня і комісія, 3 118,63 грн - несплачений штраф, передбачений пунктом 2.2. Генеральної угоди.
 
З урахуванням зазначеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з  ОСОБА_1 на його користь кредитну заборгованість у розмірі 36 471,84 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 05 квітня 2017 року у складі судді Нєвєрова І. М. у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Генеральна угода від 11 грудня 2013 року не відповідає вимогам частини другої статті 1053 ЦК України, а тому не є зобов`язанням за договором позики. На вимогу статей 10, 60 ЦПК України 2004 року банк не довів належними доказами ті обставини, на які він посилався у позовній заяві, у зв`язку із чим заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 06 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.
Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 05 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. 
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за Генеральною угодою від 11 грудня 2013 року у розмірі 36 471,84 грн, що складається із заборгованості за основним зобов`язанням - 12 402,47 грн, процентів - 7 060,22 грн, пені і комісії - 13 890,52 грн та штрафу відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди - 3 118,63 грн.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що до спірних правовідносин положення статті 1053 ЦК України, на яку посилався суд першої інстанції, не застосовується. Позовні вимоги позивачем з цих підстав не заявлялися. Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, що згідно зі статтею 309 ЦПК України 2004 року є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову, оскільки між сторонами наявні кредитні зобов`язання, які банк належним чином виконав та видав позичальнику кошти, які останній у встановлений строк не повернув. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки позивач не надав суду доказів, які б свідчили про отримання ним коштів у банку. Підписання Генеральної угоди також не підтверджує цих обставин. Крім цього, позивач не надав суду оригінал кредитного договору та Генеральної угоди, копії платіжної картки, виписки за кредитним договором. Розрахунок кредитної заборгованості також не підтверджується належними доказами. Банк, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за Генеральною угодою від 11 грудня 2013 року, надає суду як доказ копію анкети-заяви від 26 червня 2008 року. Також суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що банк пропустив строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та у порушення норм процесуального права розглянув апеляційну скаргу без вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження. 
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У грудні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до суду відзив на касаційну скаргу, у якому просило залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін. 

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Іваничівського районного суду Волинської області. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду. 
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Черняк Ю. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що 26 червня 2008 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» про укладення кредитного договору з кредитним лімітом 5 150,00 грн та зі сплатою 1,5 % на місяць на залишок заборгованості.
 
11 грудня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладена Генеральна угода з метою здійснення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, який укладений між ним та банком 26 червня 2008 року. 
 
За умовами вказаної Генеральної угоди сторони погодили, що розмір кредитної заборгованості становить 12 402,47 грн та наданий у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом на строк 24 місяці. 
 
У пункті 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 32?го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 3 118,63 грн. 
 
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку із чим станом на 06 лютого 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 36 471,84 грн, з яких: 12 402,47 грн - заборгованість за основним зобов`язанням, 7 060,22 грн - проценти, 13 890,52 грн - пеня і комісія, 3 118,63 грн - несплачений штраф, передбачений пунктом 2.2 Генеральної угоди від 11 грудня 2013 року.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
 
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
 
Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені).
 
З поданих сторонами доказів судами попередніх інстанцій встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , досягнувши згоди щодо реструктуризації заборгованості за кредитним договором від 26 червня 2008 року, уклали 11 грудня 2013 року Генеральну угоду, у якій погодили, що залишок заборгованості становить 12 402,47 грн та є кредитом, який надається банком позичальнику зі сплатою 1,5 % на місяць на суму заборгованості з кінцевим строком погашення до 31 грудня 2015 року.
 
У пункті 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 32?го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 3 118,63 грн. 
 
Оскільки ОСОБА_1 припинив виконувати зобов`язання за укладеною з банком Генеральною угодою від 11 грудня 2013 року і має непогашену заборгованість за кредитом та процентами у розмірі 19 462,69 грн, а також несплачений штраф відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди у розмірі 3 118,63 грн, то суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача вказаних сум у розмірі 22 581,32 грн. 
 
Посилання касаційної скарги на те, що Генеральна угода не підлягає виконанню, так як кредитних коштів ОСОБА_1 не отримував, є безпідставними, оскільки зі змісту Генеральної угоди чітко вбачається (і позичальнику було про це відомо), що нею не передбачено надання нового кредиту, а узгоджено реструктуризацію вже існуючої кредитної заборгованості. 
 
Разом із цим апеляційний суд не звернув увагу на те, що анкета-заява від 26 червня 2008 року та умови Генеральної угоди від 11 грудня 2013 року не передбачали нарахування пені і комісії за неналежне виконання умов кредитного договору. 
 
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня  2010 року № СП-2010-256. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені у комісії.
 
Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 
 
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України  «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
 
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. 
 
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
 
Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
 
Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем. 
 
Такий правовий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору.
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Відповідно до частини першої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Отже, рішення суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, необхідно скасувати в частині стягнення пені і комісії у розмірі 13 890,52 грн, відмовивши у задоволенні позовних вимог у цій частині. 
 
Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.
 
Також колегія суддів зауважує, що доводи касаційної скарги про те, що банк подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції з порушенням строку на апеляційне оскарження, не заслуговують на увагу, оскільки суд апеляційної інстанції своєю ухвалою від 31 травня 2017 року залишив апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» без руху з підстав визнання неповажними причин пропуску банком цього строку, а ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 17 серпня 2017 року поновив ПАТ КБ «ПриватБанк» строк на апеляційне оскарження й відкрив провадження у справі. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Рішення Апеляційного суду Волинської області від 06 вересня 2017 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» пені і комісії й ухвалити в цій частині нове рішення. 
 
У позові Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь банку пені і комісії у розмірі 13 890,52 грн відмовити. 
 
У іншій частині рішення Апеляційного суду Волинської області від 06 вересня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                           І. А. Воробйова 

                                                                                                                       Б. І. Гулько

                                                                                                                       Р. А. Лідовець 

                                                                                                                       Ю. В. Черняк