ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2074/20 Справа № 203/2939/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Казак С. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 48

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:         
головуючого - Петешенкової М.Ю.
суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргоюОСОБА_1 
на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 жовтня 2019 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, визнання права власності, -         

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року  ОСОБА_2  звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності.
Позовна заява мотивована тим, що з 22 листопада 2003 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з  ОСОБА_1 . Від шлюбу мають двох малолітніх дітей сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини припинено, проте у добровільному порядку вони не можуть дійти згоди щодо поділу майна подружжя. 
За час шлюбу вони придбали квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстроване за відповідачем.
Враховуючи викладене, ОСОБА_2 , просила суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частину вищезазначеної квартири.
Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання права власності - задоволено.
В порядку поділу спільного сумісного майна: 
-визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ;
-визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про судові витрати.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне майно набуто подружжям за спільні кошти за час шлюбу, тому належить їм на праві спільної сумісної власності у рівних частках. 
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно та не всебічно з"ясував джерело придбання нерухомого майна подружжя, що підлягає поділу, не надав оцінку тій обставині, що за договором фінансового лізингу всі платежі здійснювались з рахунку відповідача, обмежившись встановленням факту, що воно набуте за час шлюбу. Судом були проігноровані показання свідків, що були допитані у цій справі, які є членами родини сторін.
Ігнорування судом першої інстанції вищевказаних обставин, ненадання їм правової оцінки або надання хибної правової оцінки, призвело до прийняття судового рішення з порушенням статті 60 СК України та статті 89 ЦПК України, які не ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
10 січня 2020 року в порядку положень ст. 360 ЦПК України, ОСОБА_2 подала відзив, який мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, надав належну правову оцінку доказам, наданим сторонами. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено,  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 22 листопада 2003 року перебувають у шлюбі, який зареєстровано у Кіровському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського районного управління юстиції за актовим записом № 489.
За час шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстроване за  ОСОБА_1 , згоди щодо поділу якої вони не досягли. Зазначене майно є предметом спору.
29 липня 2015 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого останнім за ціною 360 000 грн. було придбано квартиру АДРЕСА_1 . 
Вказаний договір було укладено на виконання договору фінансового лізингу, укладеного 19 квітня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , згідно специфікації та акту приймання-передачі до якого, спірну квартиру було передано в користування відповідачу, як лізингодавцю, в 2011 році після укладення договору.
Заперечуючи проти позову, відповідач в суді першої інстанції посилався на те, що вищевказана квартира була придбана ним у банку відповідно до договору фінансового лізингу від 19 квітня 2011 року, платежі за яким вносились ним за рахунок особистих коштів, отриманих від позикодавця ОСОБА_5 , його рідним братом за договором позики від 01 лютого 2002 року.
Після передачі квартири в користування в 2011 році, позивачка в цьому ж році змінила місце роботи в м.Харкові на роботу в м.Дніпрі. 
Вказані обставини свідчать про те, що спірна квартира була придбана та використовувалась сторонами в інтересах сім`ї, для спільного проживання сторін та їх дітей, що не заперечувалось і стороною відповідача. 
Окрім цього, позивачка з 2002 року офіційно працювала та таким чином мала власний постійний дохід.
Проживаючи разом, сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет.
Поряд з цим судом встановлено, що відповідачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами, що платежі за договором фінансового лізингу здійснювались ним виключно за рахунок коштів, отриманих на викоання договору позики від 01 січня 2002 року або за рахунок інших його особистих коштів. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції з урахуванням встановлених обставин у справі, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, недоведеність відповідачем належними та достатніми доказами факту придбання спірної квартири за його особисті кошти, дійшов до висновку про необхідність задоволення позову та в порядку поділу спільного сумісного майна сторін визнання за кожним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції  ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).
Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.
Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.
Судом достовірно встановлено, що спірне майно придбано сторонами за час шлюбу та проживання однією сім`єю, подружжя мало спільний бюджет на час придбання спірного майна. При цьому ОСОБА_1 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, що є його процесуальним обов`язком.
Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не з`ясував джерело придбання майна подружжя не заслуговують на увагу, оскільки згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України (змагальність сторін, диспозитивність цивільного судочинства) суд «не з`ясовує» майно, не збирає докази, а саме сторони повинні зазначити такі докази щодо його набуття. 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав оцінку тій обставині, що за договором фінансового лізингу всі платежі здійснювались виключно з рахунку (заробітної плати) відповідача, не можуть бути підставами для скасування рішення суду, оскільки були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Відповідач не надав суду жодних документів про погашення заборгованості за договором фінансового лізингу зі своєї зарплатної картки, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою. 
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені сторонами у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Оскільки Дніпровський апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється. 
З огляду на зазначене, не підлягає задоволенню клопотання про зменшення розміру судових витрат, пов"язаних з правничою допомогою адвоката, як такі, що не відшкодовуються останньому, оскільки позовні вимоги задоволено. 

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 жовтня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида