Дата документу 14.02.2020 Справа № 316/1738/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №316/1738/19        Головуючий у 1 інстанції: Куценко М.О.
Провадження № 22-ц/807/377/20        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» лютого 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 05 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Підприємство комунальної власності» Енергодарської міської ради, Енергодарської міської ради Запорізької області про стягнення заробітної плати, не виплаченої при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до КП «Підприємство комунальної власності» Енергодарської міської ради, Енергодарської міської ради Запорізької області про стягнення заробітної плати, не виплаченої при звільненні.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що працювала в КП «Підприємство комунальної власності» з 02.04.2012 року по 31.05.2019 рік, та згідно наказу №670-к від 31.05.2019 року звільнена на підставі п.5 ст.36 КЗпП України. 
В день звільнення КП «Підприємство комунальної власності» з нею не розрахувалось та має заборгованість із заробітної плати перед нею у сумі 18198,83 грн. 
Енергодарська міська рада Запорізької області є власником КП «Підприємство комунальної власності», а тому, на її думку, зобов`язана забезпечити стабільну роботу комунальних підприємств, в тому числі КП «Підприємство комунальної власності», та при необхідності виділяти кошти на погашення боргу по заробітній платі працівникам комунальних підприємств.
На підставі зазначеного просила стягнути заборгованість із заробітної плати в сумі 18198,83 грн. з КП «Підприємство комунальної власності», зобов`язати Енергодарську міську раду Запорізької області профінансувати кошти КП «Підприємство комунальної власності» для здійснення розрахунків з нею в сумі 18198,83 грн. 

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 05 листопада 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто з КП «Підприємство комунальної власності» Енергодарської міської ради на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 18198 грн. 83 коп., без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на наявність підстав для солідарної відповідальності відповідачів, просила рішення суду про часткове задоволення позову скасувати та задовольнити позов в повному обсязі, зобов`язати Енергодарську міську раду Запорізької області профінансувати кошти КП «Підприємство комунальної власності» для здійснення розрахунків з нею в сумі 18198,83 грн. 

Енергодарська міська рада подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що позивач не перебувала у трудових правовідносинах з міською радою, Енергодарська міська рада не є головним розпорядником коштів для КП «Підприємство комунальної власності».

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 16 грудня 2019 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12 лютого 2019 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

За приписами частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що фактично ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Енергодарської міської ради Запорізької області профінансувати кошти КП «Підприємство комунальної власності» для здійснення розрахунків з нею в сумі 18198,83 грн. 
Доводи щодо незгоди з рішенням суду в частині стягнення з КП «Підприємство комунальної власності» Енергодарської міської ради на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі у розмірі 18198 грн. 83 коп., без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів апеляційна скарга не містить. 

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині позовної вимоги щодо зобов`язання Енергодарської міської ради Запорізької області профінансувати кошти КП «Підприємство комунальної власності» для здійснення розрахунків з ОСОБА_1 в сумі 18198,83 грн., суд першої інстанції виходив з того, що КП «Підприємство комунальної власності» є окремою юридичною особою, яка має самостійний баланс, розрахунковий, валютний та інші рахунки в установах банків, та самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 працювала у КП «Підприємство комунальної власності» з 02.04.2012 року, та наказом №670-к від 31.05.2019 року її було звільнено з підприємства, на підставі п.5 ст.36 КЗпП України, у зв`язку з переведенням за її згодою до Комунального підприємства «Чисте місто» Енергодарської міської ради (а.с.6 зворот).
Відповідачем КП «Підприємство комунальної власності» не було проведено остаточних розрахунків з позивачем при звільненні.
Згідно з довідкою №01-15/1052-02 від 31.07.2019 року заборгованість КП «Підприємство комунальної власності» по заробітній платі перед позивачем складає 18198,83 грн. (а.с.7).

Станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції КП «Підприємство комунальної власності» (ЄДРПОУ 32166551) не перебуває в процесі припинення, що підтверджується даними безкоштовного запиту з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України (а.с.103).

Відповідно до статуту КП «Підприємство комунальної власності», затвердженого рішенням Енергодарської міської ради від 21 грудня 2018 року № 26, КП «Підприємство комунальної власності» Енергодарської міської ради створено рішенням власника за №1 від 14 серпня 2002 року і діє на підставі самофінансування і фінансування із державного та міського бюджету (п. 1.1), власником підприємства є Енергодарська міська рада (пункт 1.3). Підприємство набуває права юридичної особи з моменту державної реєстрації, має самостійний баланс, розрахунковий, валютний та інші рахунки в установах банків, печатку зі своїм найменуванням (п. 1.4). Підприємство вправі від свого імені укладати угоди, договори, контракти та інші правочини, придбавати майнові і немайнові права та нести обов`язки, бути позивачем та відповідачем в суді, господарському, адміністративному і третейському судах (п. 1.5). Підприємство не несе відповідальності за зобов`язаннями власника, а власник не несе відповідальності за зобов`язаннями підприємства (пункт 1.8). 

Підприємство створено для здійснення господарської діяльності з метою одержання прибутку в інтересах територіальної громади міста та трудового колективу (п. 2.1).

Згідно з п. 6.1 Статуту КП «Підприємство комунальної власності» прибуток підприємства утворюється за рахунок надходжень від його господарської діяльності після оплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів, покриття матеріальних і прирівняних до них видатків і витрат, витрат на оплату праці, відсотків по кредитах банків, передбачених законодавством податків та інших платежів до бюджету. Чистий прибуток, одержаний після зазначених розрахунків, залишається у повному розпорядженні підприємства, яке самостійно визначає напрямки використання прибутку

Усі громадяни, які своєю працею беруть участь у діяльності Підприємства на основі трудового договору, а також інших форм, що регулюють трудові відносини працівника з підприємством, складають трудовий договір підприємства (п.9.1).

На підприємстві укладається колективний договір відповідно до вимог діючого законодавства (п.9.5).

Керівництво поточною діяльністю підприємства здійснюється генеральним директором на основі єдиноначальництва. Генеральний директор самостійно у межах коштів, визначених на оплату праці, визначає форми оплати праці, стимулювання і розмір доходів робітників. При цьому повинен бути забезпечений гарантований законом мінімальний розмір оплати праці (п.п. 7.1, 9.8).

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 78 ГК України комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).

Відповідно до ч. 1 ст. 176 ЦК України, держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 442/7404/17 провадження № 61-20953св19.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

КП «Підприємство комунальної власності» є окремою юридичною особою, яка має самостійний баланс, розрахунковий, валютний та інші рахунки в установах банків, та самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Позивач перебувала у трудових відносинах саме з КП «Підприємство комунальної власності».

ОСОБА_1 позовні вимоги щодо стягнення заробітної плати пред`явлено лише до КП «Підприємство комунальної власності».

ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження неможливості виконання КП «Підприємство комунальної власності» рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та наявності обов`язку Енергодарської міської ради здійснити фінансування такої виплати з огляду на встановлені обставини.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимога про зобов`язання Енергодарської міської ради профінансувати кошти КП «Підприємство комунальної власності» для розрахунку з позивачем, є безпідставною та такою, що не ґрунтується на вимогах Закону, а тому задоволенню не підлягає. 

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 05 листопада 2019 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст постанови складений 14 лютого 2020 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова