Постанова
Іменем України
05 лютого 2020 року
м. Київ
справа №702/247/19
провадження № 51-4949км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
                                      
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргузасудженого ОСОБА_6 на вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 14 червня 2019 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12019250220000044, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Коритня Монастирищенського району Черкаської області, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 14 червня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді арешту на строк чотири місяці.
Розглянуто цивільний позов та вирішено питання щодо процесуальних витрат. 
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції – без змін. 
За обставин встановлених судом та викладених у вироку, ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що 08 березня 2019 року, близько 20 год, знаходячись на автобусній зупинці по вул. Центральній с. Коритня Монастирищенського району Черкаської області, під час суперечки з ОСОБА_7 , яка виникла між ними на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно наніс їй удар лівою рукою по голові, в результаті чого заподіяв потерпілій легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
В касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить змінити вказані судові рішення через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, призначивши йому покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Вважає, що в порушення положень ст. ст. 65, 66 КК України, при призначенні покарання судами не враховано його щире каяття, в якості обставини, що пом`якшує покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор, посилаючись на безпідставність наведених у касаційній скарзі  доводів, вважав, що оскаржувані судові рішення слід залишити без зміни. 
В заяві, яка надійшли на адресу касаційного суду, потерпіла ОСОБА_7 та її законний представник ОСОБА_8 просять оскаржувані судові рішення залишити без зміни, а касаційний розгляд провести за їх відсутності, на підставі ст. 435 КПК України в порядку письмового провадження.                                                 
 
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції приходить до наступних висновків.
Положеннями ч. 1 ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст.125 КК України, в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи засудженого, викладені в касаційній скарзі, щодо неправильного застосування ст. 65 КК України, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, є необґрунтованими.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні покарання в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України у виді арешту, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_6 вчинив злочин невеликої тяжкості, раніше не судимий, досудову доповідь органу пробації, відсутність щирого каяття, як обставини, що пом`якшує покарання, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Вирішуючи питання про наявність обставини, яка пом`якшує покарання, а саме щирого каяття, суд дійшов висновку про її відсутність, оскільки засуджений вину визнав лише частково, доказів добровільного відшкодування завданого потерпілій збитку не надав, що не може свідчити про розкаяння ОСОБА_6 .
Залишаючи без змін вирок суду першої інстанції, апеляційний суд вказав, що ОСОБА_6 вину визнав частково, відшкодував шкоду потерпілій у незначному розмірі вже після винесення вироку судом першої інстанції, що свідчить про його відношення до скоєного та відсутність каяття. Крім цього враховано заподіяння тілесного ушкодження неповнолітній потерпілій, а також думку останньої та її законного представника, які наполягали на залишенні без змін вироку суду.
З урахуванням наведеного, призначене  ОСОБА_6 покарання у виді арешту на строк чотири місяці за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення, запобігання та попередження вчиненню нових злочинів. Правових підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість, у зв`язку з неналежним врахуванням судами першої та апеляційної інстанції всіх обставин кримінального провадження, про що йдеться в поданій касаційній скарзі – немає.
При постановленні ухвали апеляційного суду істотних порушень вимог кримінального процесуального закону допущено не було, вона відповідає положенням ст. 419 КПК України. Доводи засудженого ОСОБА_6 щодо суворості призначеного покарання повною мірою перевірені апеляційним судом, який відмовив у їх задоволенні з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд 
ухвалив:
Вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 14 червня 2019 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року щодо  ОСОБА_6 залишити без зміни, а його касаційну скаргу – без задоволення.  
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.       
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                   ОСОБА_3