ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

27 січня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 743/1679/19
Головуючий у першій інстанції - Павленко О. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/223/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді: Мамонової О.Є.,
суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

сторони:
позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 15 листопада 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

                                      У С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до відповідачки, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість у розмірі 11 502,95 грн за кредитним договором № б/н від 23.05.2014 та судові витрати у розмірі 1 921 грн.
Позов обґрунтовувало тим, що відповідачка звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 23.05.2014, згідно якої отримала кредит у розмірі 2 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір, що підтверджується її підписом у заяві.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі та надало відповідачці кредит у встановленому договором розмірі. Відповідачка в порушення умов кредитного договору, ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, зобов`язання за вказаним договором не виконала та не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим, станом на 11.07.2019 має заборгованість у розмірі 11 502,95 грн, яка складається з:
811,28 грн - заборгованість за тілом кредиту;
2 654,95 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту;
0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками;
6 141,65 грн - пеня за прострочене зобов`язання;
871,12 грн - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн;
500 грн - штраф (фіксована частина);
523,95 грн - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 15 листопада 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Банку задовольнити в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, порушення норм процесуального та матеріального права при його ухваленні, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що фактичне звільнення боржника від сплати заборгованості судовим рішенням є безпідставним, з урахуванням того, що відповідачем заборгованість не оспорювалася та не заявлялись позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним.
Вказує, що на підтвердження позовних вимог Банком додаються наступні докази: довідка про відкриття рахунку, довідка про встановлення кредитного ліміту, виписка по рахунку, з якої вбачається, що відповідачка користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, та фото клієнта з карткою, чим підтверджується отримання кредитної картки.
Зазначає, що відповідачкою не оспорено факту наявності у неї заборгованості за тілом кредиту, а тому позовні вимоги визнані відповідачкою в цій частині та не підлягають доказуванню.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що жодними належними та допустимими доказами не підтверджено факт користування відповідачкою кредитною карткою на зазначених позивачем умовах, обізнаність відповідачки, як це передбачено вимогами законодавства, про суму кредитного ліміту, умови зміни розміру такого ліміту, порядок та розмір нарахування відсотків, штрафних санкцій, тощо.
З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що 23.05.2014 ОСОБА_2 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій у розділі «ознайомившись із Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами Приватбанку, виявляю бажання оформити на своє ім`я» будь-які відмітки в установлених графах про отримання певного виду банківської картки чи послуги відсутні (а.с. 8). Тобто, у зазначеній заяві наміру або бажання оформити на своє ім`я кредитну картку або будь-яку іншу картку відповідачка шляхом проставлення позначки чи в інший спосіб не виявила, про що вірно зазначено і рішенні суду першої інстанції.
Як зазначалось вище, свою позовну заяву про стягнення з ОСОБА_2 кредитної заборгованості, банк обґрунтовував тим, що відповідачка отримала кредит у розмірі 2 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, саме на підставі вказаної анкети-заяви від 23.05.2014, зобов`язання за яким не виконала, у зв`язку із чим і виникла заборгованість. При цьому вищевказана анкета-заява не містить ані встановленого розміру кредитного ліміту та розміру відсотків за користування кредитом, ані розміру пені чи штрафів, погоджених сторонами.
Згідно наведеного Банком у позові та доданого до позовної заяви розрахунку розмір заборгованості ОСОБА_2 за договором № б/н від 23.05.2014 станом на 11.07.2019 становить 11 502,95 грн і складається з: 811,28 грн - заборгованість за тілом кредиту; 2 654,95 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 6 141,65 грн - пеня за прострочене зобов`язання; 871,12 грн - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; 1 023,95 грн - заборгованість по судовим штрафам (а.с. 6-7).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Як передбачено ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно вимог чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України).
Статтею 525 ЦК України встановлено заборону односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до його виконання.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
У п. 14.8, 14.9 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» зазначено, що Банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Банк перед укладенням договору зобов`язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу (далі у цій статті - договір), ознайомити з тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом. Банк зобов`язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці, а також надати на його вимогу в письмовій або електронній формі. Банк зобов`язаний під час видачі електронного платіжного засобу надати користувачеві примірник договору, правил користування електронним платіжним засобом та тарифів банку на обслуговування електронного платіжного засобу.
Крім того, відповідно до п. 2.1.1.1, 2.1.1.2.1 (кредитні карти. Загальні положення) Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256, чинних на день укладення між сторонами договору та які додані до позовної заяви (а.с. 10-24), ці Умови використання кредитних карт ПАТ КБ «ПриватБанк», Пам`ятка клієнта/Довідка про умови кредитування, Тарифи на випуск і обслуговування кредитних карт, а також заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, встановлюють правила випуску, обслуговування і використання кредитних карт Банку. Дані Умови регулюють відносини між банком і клієнтом по випуску і обслуговуванню карт. Банк випускає клієнту карту на підставі заяви, належним чином заповненої і підписаної клієнтом. Для надання послуг банк видає клієнту карту, її вид визначено в Пам`ятці клієнта/Довідці про умови кредитування і Заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. 
Банк зобов`язаний обслуговувати картрахунок в порядку і на умовах, передбачених цим договором, правилами Міжнародних платіжних систем, за якими обслуговуються карти, діючим законодавством (п. 2.1.1.3.2 Умов і Правил).
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1).
У ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.
Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17).
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Як наголошувалось  вище, анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанк від 08.09.2014, надана АТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження своїх вимог про стягнення кредитної заборгованості, жодним чином не підтверджує наміру та волевиявлення відповідачки на отримання кредитної картки, не містить визначеного розміру кредитного ліміту та процентної ставки, умов про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, отже, у цій справі відсутні підстави вважати, що сторони уклали кредитний договір, у процесі чого обумовили у письмовому вигляді його істотні умови, та між ними, як результат виникли кредитні відносини і, зокрема, обов`язок відповідачки повернути кредитні кошти, відсотки за їх користування, пеню, штрафи тощо.
Матеріали справи не містять підтверджень, чи взагалі отримувала ОСОБА_2 саме кредитну карту «Універсальна», який її вид - «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» чи «Універсальна GOLD», перелік яких наведений у наданому Банком витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 9).
Також, наданий позивачем витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містить підпису відповідачки (а.с. 9).
Належних та допустимих доказів того, що зазначена у довідці позивачем та видана 03.08.2015 ОСОБА_2 банківська карта № НОМЕР_1 є кредитною та видана саме на підставі анкети-заяви від 23.05.2014 матеріали справи також не містять, як і доказів фактичного отримання кредитних коштів та користування ними (а.с. 55).
Хоча анкета-заява містить запис про те, що відповідач ознайомлений і згодний з договором про надання банківських послуг, проте, зазначене, на думку апеляційного суду, не свідчить про автоматичне виникнення кредитних відносин між ОСОБА_2 та банком.
Із викладеного вбачається, що матеріали справи не містять кредитного договору від б/н 23.04.2014, на який посилається банк у своєму позові, який засвідчував би бажання ОСОБА_2 отримати кредитні кошти на умовах дії кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» чи «Універсальна GOLD», а також відповідних доказів про отримання відповідачкою кредитних коштів саме за цим договором.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.
Отже, з огляду на те, що ОСОБА_2 є споживачем послуг, саме на банк покладається обов`язок дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні правочину з певним обмеженням дії принципу свободи цивільного договору зі сторони кредитора.
Посилання банку на те, що на підтвердження позовних вимог Банком додаються наступні докази: довідка про відкриття рахунку, довідка про встановлення кредитного ліміту, виписка по рахунку, з якої вбачається, що відповідачка користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, та фото клієнта з карткою, чим підтверджується отримання кредитної картки, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки вказане не свідчить про наявність між сторонами кредитних правовідносин за відсутності доказів укладення саме кредитного договору, а сам факт користування ОСОБА_2 кредитною лінією та часткове погашення коштів не свідчить про достеменну обізнаність відповідачки, як це передбачено діючим законодавством, про суму кредитного ліміту, умови зміни розміру такого ліміту, порядку та розміру нарахування відсотків тощо. Отже сам по собі факт користування такими коштами не породжує виникнення між сторонами кредитного зобов`язання, а має іншу правову природу.
Крім того, з наданого позивачем фото клієнта з карткою вбачається, що відповідачка отримала картку, на якій зазначено «картка для виплат», а також номер картки НОМЕР_2 , який не відповідає номеру картки ( НОМЕР_1 ), виданої відповідачці згідно довідки Банку (а.с. 55-57)
Таким чином, довідки банку з інформацією щодо отриманої відповідачем кредитної картки та встановлення на неї кредитного ліміту, виписка по рахунку та фото клієнта з карткою, не можуть вважатись належними та достовірними доказами в розумінні ст. 77, 79 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що фактичне звільнення боржника від сплати заборгованості судовим рішенням є безпідставним, з урахуванням того, що відповідачем заборгованість не оспорювалася та не заявлялись позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним, є безґрунтовними, оскільки належних та допустимих доказів про визнання відповідачкою позовних вимог матеріали справи не містять. У справі було проведено заочний розгляд, за відсутності сторін та ухвалено заочне рішення.
За викладених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду не впливають, рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, а рішення районного суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
Заочне рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 15 листопада 2019 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий                                        Судді: