ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

14 січня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/3439/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів:  Білак С.В., Шальєвої В.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничо впроваджувальний центр “ГАНДІКАП” на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29.10.2019 ( суддя першої інстанції Лазаренко М.С.) в адміністративній справі №280/3439/19 за позовом  Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничо впроваджувальний центр “ГАНДІКАП”   до  Головного управління ДФС у Запорізькій  області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
          У липні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю “Науково – виробничо впроваджувальний центр “ГАНДІКАП” звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Запорізькій області, в якому  просило визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДФС у Запорізькій області в частині включення Товариства з обмеженою відповідальністю “Науково – виробничо впроваджувальний центр “ГАНДІКАП” до переліку ризикових платників податків; зобов`язати ГУ ДФС у Запорізькій області виключити Товариство з обмеженою відповідальністю “Науково – виробничо впроваджувальний центр “ГАНДІКАП” з переліку ризикових платників податків.
          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що підстава віднесення TOB “Науково – виробничо впроваджувальний центр “ГАНДІКАП” до ризикових платників податків не містить жодного підґрунтя та посилання на обставини, які б свідчили про дійсність існування підстав та причин для визначення TOB “Науково – виробничо впроваджувальний центр “ГАНДІКАП” таким, що відповідає пп. 1.6 п. 1 Критеріїв ризиковості платника податку. Більш того,     належної мотивації підстав та причин віднесення TOB “Науково – виробничо впроваджувальний центр “ГАНДІКАП” до ризикових платників податків відповідно до пп.1.6 п.1 Листа Державної фіскальної служби України №959/99-99-07-18 від 21.03.2018 не містить і протокольне рішення ГУ ДФС у Запорізькій області від 22.06.2018 за №62. Позивачу не надано також до інформації: переліку платників податків, щодо яких виявлено ознаки ризиковості згідно з п.1.6 Критеріїв; матеріали, на підставі яких платників податків віднесено до такого переліку; іншої інформації, що розглядається Комісією, які згідно "Порядку взаємодії Комісії Державної фіскальної служби України, яка приймає рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних або відмову в такій реєстрації, структурних підрозділів ДФС та головних управлінь ДФС в областях, м. Києві та Офісу великих платників податків ДФС", що обов`язково додаються до протоколу засідання Комісій. 
          Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 29.10.2019 у задоволені позовних вимог відмовлено.
          Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
          Апеляційна скарга фактично обґрунтована доводами позову. Вказує, що підприємство не відповідає жодному з критеріїв визначених пунктом 1.6   Критеріїв. До того ж, Критерії ризиковості платників податків існують виключно у вигляді листа ДФС України від 21 березня 2018 року № 959/99-99-07-18 та не затверджені будь-яким наказом ДФС України, а також не зареєстровані в Міністерстві юстиції України. Рішення про включення позивача до переліку платників податків, які відповідають критеріям ризиковості, не отримувалося позивачем, втім порушує права та інтереси підприємства з огляду на те, що внесення до переліку ризикових надає контролюючому органу беззаперечну підставу для автоматичного зупинення реєстрації податкових накладних.
          Від відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції-без змін.
          Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши   законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
          Матеріалами справи встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю “Науково-виробничо впроваджувальний центр “ГАНДІКАП” зареєстроване як юридична особа з 15.11.2007. номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 110310200000021505. Основним видом економічної діяльності є неспеціалізована оптова торгівля.
          ТОВ “НВВЦ “ГАНДІКАП” є платником податку на додану вартість з 01.09.2016. що підтверджується витягом 1608294501036 з реєстру платників податку на додану вартість.
          З 22.06.2018 реєстрація податкових накладних, що направляються позивачем до єдиного реєстру податкових накладних періодично зупиняється.
           20.05.2019 TOB “НВВЦ “ГАНДІКАП” направлено запит до ГУ ДФС у Запорізькій області за вих. №43 від 20.05.2019 щодо надання письмових пояснень щодо дій ГУ ДФС у Запорізькій області з зупинення реєстрації податкової накладної TOB “НВВЦ “ГАНДІКАП” із зазначенням нормативної бази та законних підстав такого блокування та віднесення/не віднесення платника податків TOB “НВВЦ “ГАНДІКАП” до ризикових платників податків (а.с. 25).
          Листом від 10.06.2019 за вих. №32550/10/08-01-07-03-17 ГУ ДФС у Запорізькій області повідомлено позивача що його віднесено до категорії ризикових суб`єктів господарювання у зв`язку з відповідністю п. 1.6 Критеріїв ризиковості платника податку від 21.03.2018 №959/99-99-07-18. а саме: у зв`язку з наявністю податкової інформації, що свідчить про наявність ознак здійснення ризикових операцій платником. Також позивач) роз`яснено про те. що виключення перелік) ризикових суб`єктів господарювання відбирається за рішенням Комісії Головних управлінь ДФС у областях м. Кієві та Офісі великих платників ДФС у разі, якщо платник податків, віднесений до переліку ризикових платників, перестав відповідати критеріям ризиковості. (а.с. 26-27).
           03.07.2019 ТОВ “НВВЦ “ГАНДІКАП” направило додатковий запит на отримання Протоколу засідання комісії ГУ ДФС України у Запорізькій області. (а.с.28).
          Станом на день подання позовної заяви до суду позивач відповіді на повторний запит не отримав.  
          В подальшому ГУ ДФС у Запорізькій області надано позивачу на його запит Витяг з Протоколу від 22.06.2018 за №62, в якому зазначено, що слухали членів Комісії ГУ ДФС у Запорізькій області, які доповіли про можливе включення ТОВ “НВВЦ “ГАНДІКАП” до категорії ризикових за критерієм "наявна податкова інформація, що свідчить про наявність ознак здійснення ризикових операцій платником" та ухвалили визначити наступних суб`єктів господарювання такими, що відповідають критеріям ризиковості (відповідно до п.п.1.6 п.1 Критеріїв ризиковості платника податку): ТОВ “НВВЦ “ГАНДІКАП” код ЄДРПОУ 35553411.
          Правомірність та обґрунтованість прийнятого протокольного рішення щодо включення товариства до переліку ризикових є предметом спору, переданого на вирішення суду.
          Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що дії контролюючого органу щодо внесення до електронної бази даних інформації, отриманої внаслідок опрацювання податкової інформації, а як наслідок складання протокольного рішення, є лише службовою діяльністю працівників контролюючого органу на виконання своїх професійних обов`язків по збиранню доказової інформації щодо наявності або відсутності ризикових операцій. Включення суб`єктом владних повноважень до бази даних певної інформації не створює жодних перешкод для діяльності платника податку.
          З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд не погоджується з судом першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог, з огляду на наступне.
          Відповідно до пункту      201.1      статті      201 Податкового кодексу України      на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
          Пунктом   201.16   статті   201 Податкового кодексу України   в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що реєстрація      податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних може бути зупинена в      порядку      та на підставах, визначених Кабінетом Міністрів України.
          Редакція пункту      201.16      статті      201 Податкового кодексу України      змінена на підставі      Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» від 07 грудня 2017 року № 2245-VIII      (далі - Закон №             2245-VIII).
          Пунктом сьомим розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону      №             2245-VIII      Кабінету Міністрів України доручено до 1 березня 2018 року визначити порядок зупинення реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування, прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього      Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим      Законом      та забезпечити перегляд та приведення центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.
           21 лютого 2018 року на виконання вимог      Закону №             2245-VIII      Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №             117 «Про затвердження порядків з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних», якою, зокрема, затверджено Порядок зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - Порядок № 117), Порядок роботи комісій, які приймають рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних або відмову в такій реєстрації (далі - Порядок роботи комісій).
          Відповідно до п. 1 Порядку роботи комісій цей Порядок визначає організаційні та процедурні засади діяльності комісій, які приймають рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних або відмову в такій реєстрації, а також права та обов`язки її членів.
          Згідно з п. 2      Порядку роботи комісій      комісії контролюючих органів складаються з комісій регіонального рівня (головних управлінь ДФС в областях, м. Києві та Офісу великих платників податків ДФС) та комісії центрального рівня (ДФС).
          Пунктом 3      Порядку роботи комісій визначено, що комісія контролюючого органу діє в межах повноважень, визначених у Порядку зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних.
          Окремими положеннями Порядку №             117 не визначено конкретних критеріїв оцінки ступеня ризиків, достатніх для зупинення реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, натомість на підставі пункту 10 цього Порядку зобов`язано Державну фіскальну службу України визначити такі критерії та погодити їх з Міністерством фінансів України.
          На час виникнення спірних правовідносин критерії ризиковості здійснення операцій визначались листом Державної фіскальної служби України № 959/99-99-07-18 від 21 березня 2018 року за погодженням з Міністерством фінансів України від 22 березня 2018 року. Критерії погоджено за умови, що вони будуть переглянуті протягом місяця.
          При цьому Критерії оцінки ступеня ризиків, достатніх для зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та Вичерпний перелік документів, достатніх для прийняття рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних затверджені      наказом Міністерства фінансів України від 13 червня 2017 року № 567, втратили чинність 25.05.2018 р.
          Отже, на час виникнення спірних правовідносин та прийняття оспореного рішення      хоча й набула чинності змінена редакція пункту      201.16      статті      201 Податкового кодексу України, на виконання вимог якої прийнято Порядок №             117, проте реалізація механізму зупинення реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних поставлена у залежність від наявності критеріїв ризиковості господарських операцій. Відповідні критерії у періоді, в якому виникли спірні правовідносини,      визначалися листом ДФС від 21 березня 2018 року №959/99-99-07-18.
          За змістом пп. 1.6 п. 1 листа ДФС від 21.03.2018 р. № 959/99-99-07-18 комісії головних управлінь ДФС в областях, м. Києві та Офісу великих платників податків ДФС можуть розглядати питання щодо встановлення ризиковості платника податків, а саме:
платник податку зареєстрований (перереєстрований) за адресою, що знаходиться на непідконтрольній території України (зона АТО, АР Крим);
          дата реєстрації платником податку на додану вартість не перевищує трьох місяців з дати такої реєстрації;
          платник податку - юридична особа, який не має відкритих рахунків у банківських установах, крім рахунків в органах державної казначейської служби України (крім бюджетних установ);
          платник податку, посадова особа та/або засновник якого був посадовою особою та/або засновником суб`єкта господарювання, якого ліквідовано за процедурою банкрутства протягом останніх трьох років;
          платником податку не подано контролюючому органу податкову звітність з податку на додану вартість за два останні звітні періоди всупереч нормам      підпункту   16.1.3      пункту   16.1   статті   16   та      абзацу           першого      пункту   49.2   і      пункту   49.18      статті   49 Податкового кодексу України;
          платником податку на прибуток не подано контролюючому органу фінансову звітність за останній звітний період всупереч нормам      підпункту 16.1.3      пункту 16.1 статті 16 та      пункту 46.2статті 46   Податкового кодексу України   (далі - Кодекс);
          наявна податкова інформація, що свідчить про наявність ознак здійснення ризикових операцій платником.
          Крім того, лист ДФС від 21.03.2018 р. № 959/99-99-07-18 містить наступні положення.
          Ризиковість платника податку може бути встановлено у разі виконання хоча б одного з критеріїв, визначених у пунктах 1.1 - 1.5 цих Критеріїв.
          Якщо виявлено, що платник податків має ознаки ризиковості згідно з пунктом 1.6 цих Критеріїв, то такий платник податків виноситься на розгляд Комісії в той самий день і вноситься до переліку ризикових платників у день проведення засідання Комісії, на якому прийнято відповідне рішення.
          Якщо платник податків, якого внесено до переліку ризикових суб`єктів господарювання, перестав відповідати критеріям ризиковості, що визначені у пунктах 1.1 - 1.5 цих Критеріїв, такого платника податків виключають з переліку ризикових суб`єктів господарювання в день отримання/виявлення такої інформації.
          У разі якщо платник податків, внесений до переліку ризикових суб`єктів господарювання, перестав відповідати критеріям ризиковості, що визначені у пункті 1.6 цих Критеріїв, платника виключають з переліку ризикових суб`єктів господарювання за рішенням комісій головних управлінь ДФС в областях, м. Києві та Офісу великих платників податків ДФС.
          Відповідачем ГУ ДФС у Запорізькій області      не доведено, що позивач      відповідає жодному з критеріїв ризиковості платника податків.
          Рішення відповідача не містить належної мотивації підстав та причин віднесення позивача до ризикових платників податків відповідно до пп.1.6 п.1 листа Державної фіскальної служби України № 959/99-99-07-18 від 21.03.2018 р.
          Суд вказує на те, що віднесення платника податків до переліку      ризикових платників податків      на підставі критеріїв ризиковості, визначених виключно листом ДФС від 21.03.2018 р. № 959/99-99-07-18, є безпідставним.
          З цього приводу суд зазначає, що листи міністерств, інших органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами у розумінні      статті 117 Конституції України, а відтак не є джерелом права відповідно до      статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України.
          Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 02.04.2019 р. в справі № 822/1878/18.
          Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії як акта правозастосування є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення контролюючим органом конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття. Крім того, акти, що затверджують критерії ризиковості здійснення операцій, мають на меті встановити норми права, які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян, а відтак підлягають обов`язковій реєстрації у порядку, визначеному діючим законодавством.
          Тобто,      можливість надання платником податків вичерпного переліку документів на підтвердження правомірності формування та подання податкової накладної прямо залежить від чіткого визначення нормативно-правовим актом та, відповідно, контролюючим органом конкретної підстави віднесення господарської операції чи платника податку до категорії ризикових. Вживання контролюючим органом загального посилання на пп. 1.6 п. 1 Критеріїв ризиковості, як в цьому випадку, є неконкретизованим та призводить до необґрунтованого обмеження права платника податків бути повідомленим про необхідність надання документів за вичерпним переліком, відповідно до підстав зупинення      реєстрації податкової накладної, а не будь-яких на власний розсуд.
          Невиконання контролюючим органом законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.
          Таким чином, колегія суддів зазначає, що рішення ГУ ДФС у Запорізької області      про включення позивача до переліку ризикових платників податків є протиправним та необґрунтованим.
          Посилання відповідача на правомірність рішення в силу приведених вище нормативно-правових актів та листа є безпідставними та спростовуються приведеними вище висновками суду щодо обов`язковості обґрунтованості та вмотивованості      будь-якого індивідуального акту як рішення суб`єкта владних повноважень.
          Висновок суду першої інстанції, що прийняття рішення про внесення товариства до переліку платників, які відповідають критеріям ризиковості, не порушує прав останнього суд апеляційної інстанції вважає помилковим, оскільки таке внесення є підставою для автоматичного зупинення реєстрації кожної наступної податкової накладної, і, як наслідок, створює перешкоди у здійсненні платником податків його господарської діяльності.
          Відповідно до частини 3      статті 245 КАС України      у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
          За приписами      статті 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
          Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
          Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі      провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».
          Таким чином,      позовні вимоги позивача щодо зобов`язання виключити його з переліку      платників податків, як відповідають критеріям ризиковості,       є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений і вказане рішення не можливо визнати втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки ним такі повноваження були самостійно реалізовані шляхом прийняття оскаржених рішень, які були предметом судового контролю у межах цієї справи.
          За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального і порушені норми процесуального права, його висновки не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції   скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову.
          Щодо вимоги про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Науково виробничо впроваджувальний центр “ГАНДІКАП”  витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн., суд зазначає про наступне.
          Відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 КАС України, основними засадами адміністративного судочинства є зокрема відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.
          Згідно частини 3 статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
          Частиною 3 статті 134 КАС України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат, враховуються:
           1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
           2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
          Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
          Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
          У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
          Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
          При визначенні суми відшкодування витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).
          Представник позивача на підтвердження розміру витрат ТОВ "Гандікап"   на правничу допомогу адвоката надав копії таких документів: договору про надання правничої допомоги б/н від 22.03.2019 року, укладеного між позивачем та адвокатом Гроною Денисом Сергійовичем, акту приймання-передачі наданих послуг б/н від 12.07.2019 року до цього договору, рахунку №6 від 12.07.2019 року та платіжного доручення №493 від 12.07.2019 року про сплату позивачем на користь адвоката 5000 грн. (а.с.29 - 34)
          В акті приймання - передачі наданих послуг б/н від 12.07.2019 року наведений такий опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та їх вартість: вивчення та огляду документів та інших доказів за їх місцем знаходження – 800 грн. ( 4 години); усна консультація - 600 грн. ( 3 години), складання позовної заяви та підготовка пакету документів, необхідних для звернення до суду – 2000 грн.(10 годин); вчинення інших дій необхідних для розгляду справи у суді-1600 грн. ( 8 годин).      
          Суд вважає, що такі послуги адвоката як усна консультація, а також аналіз документів позивача та огляд документів та інших доказів за їх місцем знаходження охоплюються послугою щодо підготовки та подання позовної заяви. 
          Досліджуючи надані документи, колегія суддів зазначає, що вартість послуг адвоката в суді як першої так і апеляційної інстанції, як того вимагає частина перша   статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, не підтверджується, оскільки  жодного посилання на адміністративну справу, в межах якої заявлені витрати до відшкодування, акт, про надання правничої допомоги, платіжне доручення та рахунок, не містить.
          Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Науково виробничо впроваджувальний центр “ГАНДІКАП”  витрати на професійну правничу допомогу є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Наданими суду документами обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі не підтверджено належними та допустимими доказами.
          Керуючись статтями   242,   243,   308,   311,   315,   317,   321,   322,   325,   328,   329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничо впроваджувальний центр “ГАНДІКАП” задовольнити частково.
          Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29.10.2019 в адміністративній справі №280/3439/19           скасувати.
          Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничо впроваджувальний центр “ГАНДІКАП” до  Головного управління ДФС у Запорізькій  області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
          Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Запорізькій  області в частині включення Товариства з обмеженою відповідальністю “Науково – виробничо впроваджувальний центр “ГАНДІКАП” до переліку ризикових платників податків.           Зобов`язати Головного управління ДФС у Запорізькій  області виключити Товариство з обмеженою відповідальністю “Науково – виробничо впроваджувальний центр “ГАНДІКАП” з переліку ризикових платників податків
          Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробничо впроваджувальний центр “ГАНДІКАП” за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДФС у Запорізькій  області сплачений за подачу позову та апеляційної скарги судовий збір у розмірі 9605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) гривень   за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області.
          В задоволені інших позовних вимог відмовити.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено 15 січня 2020 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва