ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 лютого 2020 року           справа №200/6949/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сухарька М.Г., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року в справі № 200/6949/19-а (головуючий І інстанції Буряк І.В., повний текст судового рішення складено та підписано 16 вересня 2019 року в м. Слов`янськ) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 13 березня 2019 року № 3127-44,-

                                                 ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулась до суду з позовом до Головного управління ДФС у Донецькій області (далі – відповідач, ГУ ДФС, податковий орган), в якому просила визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 13.03.2019 № 3127-44.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець, однак на теперішній час доходи від здійснення підприємницької діяльності не отримує, оскільки перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, отже не повинна сплачувати єдиний соціальний внесок.
Звертає увагу, що вона як фізична особа-підприємець повинна перебувати на обліку з ознакою провадження незалежної професійної діяльності, вести облік та сплату податків саме як фізична особа-підприємець 2 групи єдиного податку із зареєстрованими видами діяльності (а.с. 3-5).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає про наявність законодавчого не врегулювання оподаткування адвокатів, які провадять незалежну професійну діяльність, у зв`язку із чим ОСОБА_1 не повинна сплачувати єдиний податок.
Також апелянт зауважує, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу в порядку спрощеного провадження, чим порушив процесуальні права позивача (а.с. 71-75).
Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. 
На адресу суду надійшла заява позивача про відкладення розгляду справи в зв`язку із хворобою.
За приписами частин першої та другої ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що в матеріалах справи наявні докази повідомлення позивача про дату судового засідання, а також відсутність доказів неможливості позивачу прибути до суду, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні заяви про відкладення розгляду справи.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, встановила наступне.
Згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 як фізична особа-підприємець перебуває на обліку ГУ ДФС, має право на заняття адвокатською діяльністю на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 28 вересня 2016 року серії ДН № 4740.
На підставі заяви від 08.06.2018 позивача з 01 липня 2018 року переведено на спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, група ІІІ, код КВЕД 69.10 «Діяльність у сфері права».
ФОП ОСОБА_1 подано декларації платника єдиного податку:
за три квартали 2018 року (податковий (звітний період)), де визначено суму, яка підлягає сплаті до бюджету 800,00 грн, дата подання 01 листопада 2018 року;
за 2018 рік (податковий (звітний період)), де визначено суму, яка підлягає сплаті до бюджету 800,00 грн, дата подання 01.02.2019.
13 березня 2019 року ГУ ДФС сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) за платежем єдиний податок з фізичних осіб № 3127-44 у загальному розмірі 1600,00 грн станом на 12 березня 2019. 
Згідно з розрахунком до вимоги нарахування мало місце 19.11.2018 та 21.02.2019 на підставі податкових декларації платника, загальна сума 1600,00 грн.
Вимога отримана позивачем 29 квітня 2019 року, про що зазначено у позовній заяві. 
Вважаючи, що ГУ ДФС всупереч чинному податковому законодавству сформувало вимогу про сплату єдиного податку, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом свого порушеного права.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі – ПК України), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до пунктів 291.2-291.4 ст. 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності. Юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою. Суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного податку:
<…>3) третя група - фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 5000000 гривень.
За приписами п. 294.1 ст. 294 ПК України податковим (звітним) періодом для платників єдиного податку першої, другої та четвертої груп є календарний рік. Податковим (звітним) періодом для платників єдиного податку третьої групи є календарний квартал.
Положеннями п. 295.3 ст. 295 ПК України регламентовано, що платники єдиного податку третьої групи сплачують єдиний податок протягом 10 календарних днів після граничного строку подання податкової декларації за податковий (звітний) квартал.
Згідно з п. 296.3 ст. 296 ПК України платники єдиного податку третьої групи подають до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку у строки, встановлені для квартального податкового (звітного) періоду, тобто протягом 40 календарних днів після закінчення кварталу (пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49 ПК України).
Пунктом 295.8 ст. 295 ПК України встановлено, що в разі припинення платником єдиного податку провадження господарської діяльності податкові зобов`язання із сплати єдиного податку нараховуються такому платнику до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому анульовано реєстрацію за рішенням контролюючого органу на підставі отриманого від державного реєстратора повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності.
У разі анулювання реєстрації платника єдиного податку за рішенням контролюючого органу податкові зобов`язання із сплати єдиного податку нараховуються такому платнику до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому проведено анулювання реєстрації.
Не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків (п. 56.11 ст. 56 ПК України).
Матеріалами справи підтверджено, що оскаржувана позивачем вимога сформована на підставі поданої ОСОБА_1 податкової звітності (декларацій), в якій позивачем самостійно визначено розмір свого грошового зобов`язання з єдиного податку. Наведене зумовило вчинення ГУ ДФС заходів, спрямованих на погашення податкового боргу.
Згідно з п. 14.1.175 ст. 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.
Пунктом 59.1 ст. 59 ПК України регламентовано, що в разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
За приписами п. 59.3 ст. 59 ПК України податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.
Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.
Відповідно до п. 59.4 ст. 59 ПК України податкова вимога надсилається (вручається) також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов`язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Отже відповідачем дотримано вимоги законодавства щодо порядку формування та надіслання податкової вимоги позивачу.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що ОСОБА_1 не погоджується із нарахуванням їй єдиного податку, зазначаючи, що відповідно до роз`яснень, наведених у листі Державної фіскальної служби України від 21.03.2017 № 3782/К/99-99-13-02-03-14, фізична особа-підприємець не може здійснювати адвокатську діяльність. 
Проте, такі роз`яснення не скасовують реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця, який обрав спрощену систему оподаткування, у зв`язку із чим на нього розповсюджуються норми ПК України щодо необхідності сплачувати відповідний податок.
Суд критично оцінює доводи апелянта щодо не дослідження судом першої інстанції фактів сплати ОСОБА_1 податків та підтверджуючих цю сплату платіжних доручень з огляду на те, що до суду апеляційної інстанції відповідних доказів також не надано.
Колегія суддів також критично оцінює зауваження апелянта, що справу розглянуто судом за відсутності позивача в порядку спрощеного провадження, що зумовило неналежний захист ОСОБА_1 своїх прав, з огляду на таке.
Суд першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження в справі зазначив, що її розгляд відбуватиметься за правилами спрощеного позовного провадження. Копія ухвали про відкриття провадження в справі ОСОБА_1 отримана 06.07.2019 (а.с. 29).
Ухвалою суду від 23.07.2019 справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 13 серпня 2019 року, а в судовому засіданні через неявку позивача розгляд справі відкладено на 10 вересня 2019 року. Копія ухвали суду та судова повістка з повідомленнями про дати судових засідань направлені на зазначену позивачем адресу, але поштові відправлення повернуті через їх неотримання адресатом з незалежних від суду підстав.
Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Отже ОСОБА_1 як позивач була обізнана про перебування на розгляді суду її адміністративного позову та мала змогу вільно користуватися усіма передбаченими чинним законодавством процесуальними правам, як то знайомитися з матеріалами справи, заявляти клопотання, зокрема, щодо долучення додаткових доказів та розгляду справи за правилами загального позовного провадження, бути присутньою в судовому засіданні тощо. 
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статями 139, 291, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року в справі № 200/6949/19-а – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року в справі № 200/6949/19-а – залишити без змін.
Повний текст судового рішення складено та підписано 12 лютого 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                      М. Г. Сухарьок 

                                                                                          Т. Г. Гаврищук

                                                                                          І. В. Сіваченко