ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/15649/19                                       Прізвище судді (суддів) першої інстанції:  
                                                                                                                                   Вєкуа Н.Г.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
13 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді           Костюк Л.О.;                    
суддів:                                 Бужак Н.П., Кобаля М.І.;
за участю секретаря:       Несін К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Алмейда Груп» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року (розглянута у відкритому судовому засіданні, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - 19 листопада 2019 року) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Алмейда Груп» до Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:
У серпні 2019 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Алмейда Груп» (далі - позивач, ТОВ «Алмейда Груп») звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 31 липня 2019 року №0044711404 про зменшення Товариству з обмеженою відповідальністю «АЛМЕЙДА ГРУП» розміру від`ємного значення суми      податку на додану вартість на 891328 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення  від 31 липня 2019 року  №0044711404 за результатами проведеної позапланової документальної перевірки є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки контролюючим органом грубо порушено  визначені Податковим Кодексом України  правила та процедури  прийняття таких рішень. На думку позивача, ним було документально підтверджено  взаємовідносини із зазначеними в акті перевірки  контрагентами, тому висновки відповідача  за результатами перевірки є хибними.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з вказаною постановою, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. 
Як встановлено судом першої інстанції, що на підставі наказу  від 12.06.2019 №8044 відповідачем була проведена позапланова виїзна документальна перевірка  Товариства з обмеженою відповідальністю «Алмейда Груп» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово - господарських операцій з контрагентами-постачальниками: Фермерське господарство «СХІД-АГРО»  за липень 2018 року, ТОВ «Спарта Охорона»  за серпень 2018 року, ТОВ «Аніва Груп» за вересень 2018 року,  СВК «Три Колоси України» за вересень 2018 року.
За результатами проведення перевірки  контролюючим органом складено акт №654/26-15-14-04-04/34972142 від 26.06.2019 року, відповідно до якого встановлено порушення вимог  п.44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.6 ст. 198 Податкового Кодексу України, в результаті чого завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту  наступного звітного періоду  на 891     328 грн, а саме за вересень 2018 року.
На підставі висновку акту перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення  від 31.07.2018 року №0044711404, яким зменшено суму від`ємного значення, що зараховується до складу  податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду  у розмірі 891328 грн.
Не погоджуючись із висновками відповідача, позивач подав заперечення №1507-21  до акту перевірки.
За результатами розгляду заперечень, висновки акту залишено без змін, а заперечення без задоволення.
Незгода позивача із винесеними рішеннями зумовила його звернення до суду першої інстанції із даним позовом.
Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.
Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПКУ, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Пунктом 198.2 ст. 198 ПКУ передбачено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПКУ, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Пунктом 198.6 ст. 198 цього Кодексу передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Відповідно до ст. 201 ПКУ, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної, в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця). У разі постачання/придбання філією (структурним підрозділом) товарів/послуг, яка фактично є від імені головного підприємства - платника податку стороною договору, у податковій накладній, крім податкового номера платника податку додатково зазначається числовий номер такої філії (структурного підрозділу); д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).
Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.
При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Виходячи зі змісту наведених вище норм законодавства, право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товару, до податкового кредиту виникає у суб`єкта господарювання у разі дотримання ним наступних умов: 1) фактичності придбання такого товару, тобто, реальності відповідної господарської операції; 2) наявності податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару та сплати відповідної суми ПДВ; 3) подальшого використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства.
При цьому згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Частиною 2 цієї статті визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно з п. 44.1 ст. 44 ПКУ, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно з п. 2.1, 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи).
Таким чином, іншим визначеним законодавством обов`язковим критерієм щодо підтвердження показників податкової звітності платника податків є забезпечення належного бухгалтерського обліку відповідних господарських операцій, в тому числі дотримання вимог щодо підстав для здійснення такого обліку, якими можуть бути первинні документи, оформлені згідно з вимогами чинного законодавства. З урахуванням зазначеного право платника на формування податкового кредиту з податку на додану вартість є також залежним від забезпечення ведення ним належного бухгалтерського обліку відповідних господарських операцій.
Поряд з цим, у бухгалтерському та податковому обліку підприємства враховуються лише ті первинні документи, що складені за наслідками фактично проведеної господарської операції, тобто, зміст господарської операції превалює над її формою. За таких умов наявність належним чином оформлених первинних документів з приводу проведення певної господарської операції не може розглядатись як безумовне підтвердження наявності у платника податку права на формування витрат, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, та податкового кредиту з податку на додану вартість по відповідних господарських операціях.
Отже, правомірність формування платником відповідних показників бухгалтерського та податкового обліку має оцінюватись з урахуванням сукупності умов, визначених законодавством України як підстави для їх формування.
Оскільки сукупний аналіз наведених вище норм законодавства свідчить, що право платника податку на формування податкового кредиту з податку на додану вартість є, перш за все, похідним від самого факту здійснення відповідних господарських операцій, з метою визначення правомірності формування позивачем вказаних показників податкової звітності з податку на додану вартість дослідженню підлягає реальність відповідних господарських операцій, що відбувались між позивачем та його контрагентами. Крім того, оцінці суду підлягають наявність належним чином оформлених первинних документів, які стали підставою для формування показників податкової звітності, використання платником податків придбаних товарів (робіт, послуг) в межах господарської діяльності.
Для вирішення спору по суті та надання оцінки правомірності проведення позивачем податкового обліку, колегія суддів перевіряє відповідність вимогам законодавства первинних документів, їх наявність, що вимагається нормативно-правовими актами та безпосередньо укладеними угодами.
У інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 28.03.2014 №375/11/14-14 зазначено універсальний принцип розгляду податкових спорів, а саме: перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою. Подібні правила судам варто застосовувати не лише щодо спірних рішень контролюючих органів, а також і при здійсненні оцінки належності первинних документів, податкових накладних, документів податкової звітності, що подається платниками податків тощо.
Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язки між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю (постанова ВАСУ від 11.02.2015 в справі № К/800/1217/13).
Як вбачається зі змісту акту перевірки, висновки щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства зроблено з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між позивачем та контрагентом СВК «Три Колоси України», ТОВ «Аніва Груп», ТОВ «Спарта Охорона». 
Тобто, в межах даного спору необхідно дослідити факт здійснення (реальність) господарських операцій між позивачем та його контрагентом, з урахуванням умов спірних правовідносин та наданих учасниками справи доказами та поясненнями.
Щодо господарських відносин позивача із контрагентом - СВК «Три Колоси України», колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з акту перевірки, господарські операції між позивачем та його контрагентом СВК «Три Колоси України» - не мали реального характеру, а надані документи первинного бухгалтерського обліку не підтверджують правильність визначених позивачем податкових зобов`язань, з огляду на наступне.
Так, перевіркою встановлено, що між позивачем і СВК «Три Колоси України» було укладено договір поставки №239/18-9 від 03.09.2018 року, за яким постачальник зобов`язався за свій рахунок поставити і передати у власність пшеницю 3-го класу власного виробництва врожаю 2018 року, згідно специфікації до договору, а покупець - прийняти і оплатити його.
Відповідно до п.1.3 договору постачальник заявляє та гарантує, що він є сільськогосподарським підприємством-виробником, яке вважається таким у розумінні п.6 ст. 209 Податкового Кодексу України і весь обсяг товару, визначений цим договором, вирощено безпосередньо постачальником у такому сільськогосподарському підприємстві - виробнику.
Однак, в порушення вказаних вимог договору, СВК «Три Колоси України», відомостей на підтвердження того, що вказане підприємств є сільськогосподарським підприємством-виробником, відсутні. Крім того, відсутні дані щодо розрахунку частки сільськогосподарського товаровиробництва, податкової декларації платника єдиного податку четвертої групи, наявності земельних ділянок, податкового розрахунку земельного податку.
Контролюючим органом встановлено, що відповідно до поданої звітності до ДФС СВК «Три Колоси України» не могло постачати пшеницю для ТОВ «Алмейда Груп», в зв`язку із відсутністю на це технічних можливостей, а саме відсутністю власних або орендованих земельних ділянок (звітність щодо податкового розрахунку земельного податку не подавалась), відсутність сплати за комунальні послуги для функціонування приміщень, відсутність витрат на транспортні послуги, послуг охорони, відсутність найманих працівників, які б могли навантажувати, розвантажувати, контролювати, охороняти придбаний і реалізований товар.
Середньооблікова кількість штатних працівників становить 6 осіб, із яких 5 - чоловіків, 1 жінка. Вказана обставина ставить під сумнів реальність надання послуг з навантаження, розвантаження зернових культур у визначених обсягах такою кількістю працівників.
Доводи позивача про те, що товар поставлявся автотранспортом постачальника не знайшли свого підтвердження ані під час проведення перевірки, ані під час розгляду справи по суті, оскільки у контрагента відсутні витрати на транспортні послуги. Позивачем для спростування вказаної інформації інших відомостей суду не надано.
          На підтвердження реальності господарських взаємовідносин між позивачем та СВК «Три Колоси України», до матеріалів справи доданий договір поставки від 03.09.2018 року, договір оренди земельної ділянки від 26 квітня 2018 року, звіт про посівні площі сільськогосподарських культур під урожай 2018 року, довідку виконавчого комітету Михайлівської сільської ради від 25.04.2018 року за №02-01-18/48, про те, що СВК «Три Колоси України» взято на оброблення земельну ділянку у розмірі 10 975,6 га, видаткові накладні, податкові накладні, платіжне доручення №417-422 від 19.09.2018 року, оборотно-сальдову відомість та нотаріально посвідчену заяву директора СВК «Три Колоси України» Чубенко В.С. про реальність здійснення господарських операцій.
          Колегія суддів критично відноситься до вказаних документів та вважає їх неналежними доказами по справі з огляду на наступне.
Як вбачається із виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, СВК «Три Колоси України» створено 25.04.2018 року. 
Наступного дня, на території Гунчанської сільської ради Гайсинського району Вінницької області СВК «Три Колоси України» взято для обробки землю, що підтверджується договором оренди земельної ділянки від 26.04.2018 року.
Надаючи оцінку зазначеному вище, суд апеляційної інстанції вказує, що договір оренди земельної ділянки починає діяти з моменту його державних реєстрації.
Доказів щодо реєстрації зазначеного вище договору оренди земельної ділянки від 26.04.2018 року як до суду першої так і до суду апеляційної інстанції не надано.
Щодо посилання на те, що відповідно до довідки Михайлівської сільської ради від 25.04.2018 року СВК «Три Колоси України» взято для оброблення земельну ділянку у розмірі 10 975,6 га, колегія суддів зазначає наступне.
Так, суд апеляційної інстанції вказує, що наявність земельних ділянок не може слугувати доказом того, що на вказаних ділянка велось сільськогосподарське вирощування пшениці та інших культур, у тому об`ємі, який потім був відвантажений на адресу позивача.
Нотаріально посвідчена заява Чубенко Владислава Сергійовича , відповідно до якої останній підтверджує реальність здійснених операцій між СВК «Три Колоси України» та ТОВ «Алмейда Груп» суд вважає неналежним доказом по справі в розумінні ст. 72 КАС України, а тому не приймає його до уваги під час вирішення спору по суті, в зв`язку із тим, що вказана особа в якості свідка в судовому засіданні не допитувався, він не був попереджений судом про кримінальну відповідальність за за відомо неправдиві свідчення, суд безпосередньо його покази у судовому засіданні не заслуховував.
Крім зазначеного, колегія суддів звертає увагу, що нотаріально засвідчена заява не є належним доказом по справі, оскільки до повноважень нотаріуса входить посвідчення особи, яка звернулось до нього за вчиненням нотаріальних дій та приналежність підпису такій особі. Проте, нотаріус не засвідчує правдивість обставин, які викладені у заяві.
Під час перевірки позивачу був направлений запит від 13.06.2019 року про підтвердження взаємовідносин, в т.ч. із зазначеним контрагентом. 
Проте, вказані вище документи не були надані позивачем ані під час проведення перевірки, ані при розгляді заперечень на акт перевірки.
На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку та вважає висновки податкового органу, зроблені під час перевірки позивача стосовно нереальності вчинених господарських операцій між позивачем та СВК «Три Колоси України» доведеними та правомірними.
При цьому, позивачем під час розгляду справи не спростовано доводів податкового органу стосовно відсутності у контрагента необхідних ресурсів для здійснення господарської діяльності в обсягах задекларованих показників.
Щодо господарських відносин позивача із контрагентом - ТОВ «Аніва Груп», колегія суддів зазначає наступне.
Так, з урахуванням поданої звітності до органів ДФС, відповідачем було встановлено про неможливість постачання пшениці та ячменю для ТОВ «Алмейда Груп», в зв`язку із відсутністю на це технологічних можливостей, а саме: власних або орендованих земельних ділянок (звітність податкового розрахунку земельного податку не подавалась), відсутність плати за комунальні послуги для функціонування приміщень, відсутність витрат на транспортні послуги, послуги охорони, відсутність найманих працівників, які б могли навантажувати, розвантажувати, контролювати, охороняти придбаний і реалізований товар.
Середньооблікова кількість штатних працівників становить 6 осіб, із яких 5 - чоловіків, 1 жінка. Вказана обставина ставить під сумнів реальність надання послуг з навантаження, розвантаження зернових культур у визначених обсягах такою кількістю працівників.
На підтвердження реальності здійснення господарських операцій із зазначеним контрагентом, позивачем були надані: договір поставки №2509/1 від 25.09.2018 року, із специфікаціями до нього, видаткові накладні, платіжні доручення № 662, 663,665 від 29.10.2018 року, № 725 -728 від 08.11.2018 року, податкові накладні, виписка по банківському рахунку, договір складського зберігання №98 від 15.01.2018 року, № 16 від 02.07.2018 року з додатками до нього, договір складського зберігання № 14 від 02.07.2018 року з відповідними додатками.
Під час перевірки відповідачем було встановлено відсутність технічних можливостей для поставки пшениці та ячменю від ТОВ «Аніва Груп» до ТОВ «Алмейда Груп», в зв`язку із тим, що у ТОВ «Аніва Груп» відсутні власні чи орендовані земельні ділянки, відсутні витрати на транспортні послуги, а також відсутні наймані працівники, які б могли розвантажувати, завантажувати товар. 
Стосовно вказаних тверджень, позивач лише зазначає, що вони є безпідставними та не логічними, не мають доказової сили, проте, жодних спростувань таких тверджень не наводить.
Крім того, відповідно до інформації, наданої ГУ ДФС у Дніпропетровській області, ТОВ «Аніва Груп» за вказаною адресою не знаходиться, про що був складений акт від 25.03.2019 року, в зв`язку із чим неможливо провести позапланову перевірку ТОВ «Аніва Груп». Направлений запит від 01.04.2019 року щодо підтвердження взаємовідносин з ТОВ «Алмейда Груп» повернувся за закінченням терміну зберігання.
На підставі вище зазначеного колегія суддів приходить до висновку, що ТОВ «Аніва Груп» не мала об`єктивної можливості здійснювати вказані господарські операції, а тому надані письмові докази по справі в цій частині вважає неналежними.
У постанові Верховного Суду України від 27 червня 2017 року №21-3418а16 зазначено, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані контрагентами, які не мали можливості фактично здійснювати господарські операції, у зв`язку з відсутністю майна та інших матеріальних ресурсів, економічно необхідних для здійснення операцій з купівлі-продажу або надання послуг, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставними.
Щодо взаємовідносин ТОВ «Алмейда Груп» із ТОВ «Спарта Охорона», колегія суддів зазначає наступне.
Під час здійснення перевірки відповідачем було встановлено документальне оформлення операцій з отримання послуг охорони вантажу при транспортуванні від ТОВ «Спарта Охорона».
На підтвердження вказаних операцій, позивачем надані договори про охорону вантажів при транспортуванні від 01.07.2018 року №01/07 та про надання охоронних послуг № 01/07/2, акт №№ 732,733 здачі-прийняття робіт від 31.08.2018 року , податкову накладну, платіжне доручення №428, оборотно-сальдову відомість, а також нотаріально завірену заяву ОСОБА_2 про реальність здійснення фінансово-господарської діяльності ТОВ «Спарта Охорона».
Аналіз договору №01/07 про охорону вантажів при транспортуванні від 01.07.2018 року та акту здачі-прийняття робіт (наданих послуг) від 31.08.2019 року свідчить про те, що вказані документи не підтверджують виконання конкретної послуги, а регулюють загальні питання взаємовідносин підприємств.
Так, відповідно до п.3 розділу 2 договору, акт виконаних робіт підписується сторонами по кожному факту виконання робіт, а також по закінченню терміну дії договору.
Проте, акт виконаних робіт був підписаний лише 31.08.2018 року. Яка послуга була надана саме в цей день, матеріалами справи не встановлено. Акт виконаних робіт за липень 2018 року відсутній.
На виконання умов договору до матеріалів справи доданий також протокол узгодження договірної ціни, як додаток №1 до договору.
Відповідно до протоколу узгодження, вартість години охорони 319 вагонів коштує 1666,67 грн. До вказаних послуг зайнято 10 охоронців, які повинні були охороняти об`єкти протягом 96 годин. Загальна вартість послуг становить 638000,00 грн
Колегія суддів критично відноситься до таких документів, оскільки їх зміст спростовується інформацією , яка була досліджена відповідачем під час проведення перевірки та перевірена судом під час розгляду справи.
Так, відповідно до інформації, яка міститься у податковому органі, кількість застрахованих осіб у ТОВ «Спарта Охорона» становила 6 осіб, з яких 1 жінка, 5 - чоловіки. Осіб, які виконували роботи за цивільно-правовими договорами, підприємство не залучало. 
Проте, відповідно до протоколу узгодження ціни вбачається, що на виконання послуг охорони вантажу ТОВ «Спарта Охорона» залучила 10 працівників, відповідно на кількість яких розрахувала вартість послуг.
Крім того, у ТОВ «Спарта Охорона» відсутні активи, фізичні, технічні та технологічні можливості до вчинення задекларованих операцій, оскільки відсутній кваліфікований персонал та не встановлено придбання або оренда транспортних засобів для виконання умов договорів. При тому, що вказане підприємство (відповідно до зареєстрованих податкових накладних) надало 111 послуг у різних містах і областях України (м. Київ, Київська обл, Вінницька обл, ). Вказані обставини ставлять під сумнів надання таких специфічних видів послуг без належного для того устаткування
Також не приймає нотаріально засвідчену заяву директора ТОВ «Спарта Охорона» в якості належного доказу по справі, в зв`язку із тим, що достовірність фактів, які були викладені в заяві, нотаріусом не перевірялась. Тому вони не мають жодної доказової сили.
Під час розгляду справи, позивачем були надані пояснення та долучені до матеріалів справи документи, які посвідчують подальший рух придбаних у контрагентів товарів.
Колегія суддів звертає увагу, що предметом дослідження під час перевірки були договори поставки між ТОВ «Алмейда Груп» та СВК «Три Колоси України» від 03.09.2018 року, між ТОВ «Алмейда Груп» і ТОВ «Аніва Груп» від 25.09.2018 року, які в подальшому досліджувались судом під час вирішення спору по суті.
До матеріалів справи позивачем додані копії залізничних накладних, відповідно до яких придбана у СВК «Три Колоси України» і ТОВ «Аніва Груп» продукція була відправлена залізничним транспортом на адресу ТОВ «Сіеранс Глобал Мерчантіс Україна» для подальшого продажу до Єгипту.
Колегія суддів не приймає вказані накладні в якості доказів по справі та критично відноситься до їх змісту, оскільки вважає, що вони взагалі не відносяться до періоду, який був предметом перевірки контролюючого органу та суду відповідно.
Так, відповідно до календарного штемпелю станції відправлення, зазначений товар був відправлений у період з 09.07.2018 по 31.08.2018 року, тобто до моменту заключення договорів поставки. В зв`язку із цим, суд вважає такі докази неналежними та такими, що не відносяться до спірних правовідносин.
Щодо посилання позивача на те, що він не має нести відповідальність за свого контрагента, колегі суддів зазначає наступне.
Так, суд апеляційної інстанції не приймає зазначені вище посилання, оскільки позивачем не доведено прояву в необхідному обсязі розумної обережності при укладенні договору зі спірним постачальником.
Адже, за звичаями ділового обороту при здійсненні такого вибору суб`єктами господарювання оцінюються не лише умови угоди та їх комерційна привабливість, але і ділова репутація, платоспроможність контрагента, ризики невиконання зобов`язань та надання гарантій їх виконання, наявність у контрагента необхідних ресурсів (виробничих потужностей, технологічного обладнання, кваліфікованого персоналу) та відповідного досвіду.
При цьому свідоцтво про державну реєстрацію та наявність реєстрації постачальника в органах податкової служби не характеризують підприємство як добросовісного платника, що має ділову репутацію, як конкурентоспроможну особу на ринку, що гарантує виконання своїх зобов`язань через уповноважених представників. А відтак доказами прояву розумної обережності слугують не лише установчі документи та витяги з Єдиного державного реєстру, але й обґрунтування мотивів вибору контрагента, обставин укладення та виконання договорів, перевірка ділової репутації контрагента, повноважень осіб, що діють від імені підприємства.
І хоча з огляду на принцип індивідуальної відповідальності платника у сфері податкових правовідносин платник не є відповідальним за протиправні дії третіх осіб, що перебувають поза межами його впливу та контролю, однак несприятливі наслідки недостатньої обережності у підприємницькій діяльності мають покладатися на особу, якою були укладені відповідні правочини, та не можуть бути перенесені на бюджет шляхом зменшення податкових зобов`язань та здійснення необґрунтованих виплат з бюджету. У разі недобросовісності контрагентів покупець несе певний ризик не лише невиконання цивільно-правового договору, але й в рамках податкових правовідносин, позаяк в силу вимог податкового законодавства позбавляється можливості скористатися правом на податковий кредит в силу відсутності документів, що мають силу первинних документів.
У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.
Також, звертає увагу, що платник податків при виборі контрагента та укладенні з ним договорів має керуватись і належною обачністю, оскільки від цього залежить подальше фактичне виконання таких договорів, отримання прибутку та права на отримання певних преференцій, зокрема формування податкового кредиту з ПДВ та його подальше бюджетне відшкодування. Крім того, прояв такої обачності й обережності при виборі постачальника послуг та вчинення будь яких дій на предмет перевірки податкової «доброчесності» контрагента, зокрема за доступними електронними базами даних на сайті контролюючого органу (база платників ПДВ, база анульованих свідоцтв платників ПДВ, база недобросовісних платників ПДВ, база місць масової реєстрації платників податків, отримання завірених копій статутних та реєстраційних документів, копій паспорта особи, яка підписуватиме договір, довідку про кількість співробітників контрагента, тощо), перевірки загальнодоступної інформації щодо наявності кримінальних проваджень за участю контрагента, в подальшому свідчитимуть на користь висновку, що платником податків вжито належні та достатні дії щодо його обізнаності на предмет податкової «надійності» такого контрагента та вказуватимуть на правомірність формування податкового обліку за господарськими операціями з таким контрагентом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 816/1422/17 від 26.06.2018.
Надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.
Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин:
- неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;
- відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв`язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;
- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;
- здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку;
- відсутність первинних документів обліку.
Колегі суддів зветає увагу на те, що до матеріалів перевірки позивачем не було надано товар-транспортних накладних по перевезеному товару, в зв`язку із чим неможливо встановити, чи фактично була проведена доставка товару, в якій кількості і скільки така дія коштувала.
Вказаних документів не було надано і суду під час розгляду справи, а тому суд вважає, що позивачем не доведено в цій частині реальності переміщення товару між постачальниками та позивачем.
Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного. У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною 1 ст. 77 КАС України, обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку.
Сам факт наявності у позивача податкових, чи видаткових накладних, інших документів з посиланням на поставку товарів (послуг), виписаних від імені постачальника, не є безумовним доказом реальності господарських операцій з ним, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації в цих документах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 803/1923/13-а від 25.06.2018.
Враховуючи сукупність встановлених вище обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність факту здійснення реальних господарських операцій між ТОВ «Алмейда Груп» та СВК «Три Колоси України», ТОВ «Аніва Груп», ТОВ «Спарта Охорона», а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 31.07.2019 року № 0044711404 є правомірним та скасуванню не підлягає.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень  та  у спосіб, що визначені  Конституцією  та  законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод  та  інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідач по справі, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.
Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.    
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.                    
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Алмейда Груп» - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.
(Повний текст виготовлено - 17 лютого 2020 року).

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк 
                    
Судді:                                                                                                      Н.П. Бужак,

                                                                                                    М.І. Кобаль