Справа № 463/4823/18                                Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В. 
Провадження № 22-ц/811/3369/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:63

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 червня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Гирича С.В., у справі за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -
                               
                                       в с т а н о в и л а:

У серпні 2018 року позивач звернувся в суд із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за централізоване опалення квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 5 040, 68 грн., інфляційних втрат в розмірі 389, 79 грн. та трьох відсотків річних в розмірі - 89, 92 грн., а всього 5520, 39 грн.
В обґрунтування поданого позову покликався на те, що 05.04.2017 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» зверталося до Личаківського районного суду м.Львова із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за послуги з централізованого опалення в період з 01.07.2014 року по 30.04.2017 рік у розмірі 5 040, 68 грн., інфляційних втрат 389, 79 грн. та 3% річних 89, 92 грн., а також 800, 00 грн. судового збору. 18.10.2017 року судом видано судовий наказ, який ухвалою суду від 08.12.2017 року скасовано. Тому звернулися з позовом до суду у позовному провадженні. Вказують на те, що 01.07.2014 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» відкрило усім споживачам особові рахунки та розпочало нарахування вартості послуг з централізованого опалення та послуг централізованого постачання гарячої води, в тому числі мешканцям житлового будинку по АДРЕСА_1 , серед яких є і відповідачі. Відповідачці ОСОБА_1 27.12.2017 року було направлено два примірники договору приєднання, проте до сьогоднішнього дня договір відповідачами не підписаний, один примірник договору їм не повернуто. Вважають, що між сторонами встановилися фактичні договірні відносини у сфері теплопостачання, оскільки послуги їм надаються, а відповідачі, відповідно, такими користуються, проте оплату проводили не регулярно та не в повному обсязі. У квартирі АДРЕСА_3 ж зареєстровані та проживають ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та відповідно вони користуються послугами з централізованого опалення. Останнім відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , а також щомісячно надсилалися повідомлення про нарахування вартості даної послуги з метою її оплати, однак такі не оплачували. Неправомірні дії відповідачів призвели до порушення майнових прав позивача, станом на 05.09.2017 року за період з 01.07.2014 року по 30.04.2017 рік за квартирою АДРЕСА_1 утворилась заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення в розмірі 5 520, 39 грн., з яких заборгованість за централізоване опалення - 5 040, 68 грн., інфляційні втрати - 389, 79 грн. та 3% річних - 89, 92 грн. Просив позов задовольнити повністю.
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 червня 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість в розмірі 3 046, 16 грн. та судовий збір в розмірі 972, 27 грн. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду оскаржило Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго». В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.
В обґрунтування вимог покликається на те, що відносини в сфері житлово-комунальних послуг врегульовані Законом України «Про житлво-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 року, а також рішенням органів місцевого самоврядування. 
Зазначає, що у вартість опалення місць загального користування входять втрати у внутрішньобудинкових розподільчих системах опалення. Квартира відповідачів АДРЕСА_1 ж обладнана квартирним приладом обліку теплової енергії. Нарахування кількості та вартості за вказаною адресою з 01.07.2014 року проводяться відповідно до п. 10 Постанови КМУ № 630, а саме згідно показів квартирних приладів обліку теплової енергії, нарахування вартості послуг з централізованого опалення проводиться відповідно до тарифі встановлених НКРЕ КП. Зазначена судом постанова № 377 від 24.03.2016 року жодним чином не відміняє дію постанови КМУ № 630 від 21.07.2005 року, а лише встановлює умови. 
Звертає увагу на те, що в період чинності Постанови КМУ № 955 встановлення двоставкових тарифів було обов`язком підприємства, які надають послуги з централізованого опалення, тоді як в період чинності Постанови КМУ № 869 їх правом. 
Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03.06.2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ЛМКП «Львівтеплоенерго» задоволити в повному обсязі. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі зазначили, що п. 44 Постанови КМУ від 21.07.2005 року № 630 передбачає, що двоставковий тариф на послугу з централізованого опалення застосовується лише для споживачів, у яких відсутні засоби обліку теплової енергії. У п. 12 зазначено, що у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії у багатоквартирному будинку, де окремі або всі квартири обладнані квартирними засобами обліку теплової енергії, споживачі, які не мають таких засобів обліку та які не передали виконавцю показання квартирних засобів обліку теплової енергії оплачують таку послугу за показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії пропорційно опалювальній площі квартири, не враховуючи витрати теплової енергії виконавця. Тобто, у постанові чітко визначається, що втрати у розподільчих мережах системи опалення не враховуються, а отже і не оплачуються. Двоставковий тариф не стосується споживачів, у яких наявні засоби обліку теплової енергії. 
Звертає увагу на те, що квартира відповідачів оснащена альтернативним належним джерелом теплопостачання, на що є відповідні дозвільні документи міської ради, МКП «Львівтеплокомуненерго» та «Львівгазу». Видимим від`єднанням їх квартири від системи теплопостачання є акти нульового споживання теплової енергії від 09.07.2009 р., 24.10.2014 р. та 06.07.2018 р., які засвідчені комісією МКП «Львівтеплоенеорго». Тому, оскільки між ними не існує жодних договірних відносин, відповідачі не користувались послуги позивача, а тому у них не виникає зобов`язання такі оплачувати. 
Щодо оплати обігріву місць загального користування, то зазначає, що жодних обігрівальних приладів у таких немає. Згідно акту обстеження та технічної характеристики будинку від 16.06.2009 року стояк централізованого опалення належним чином ізольований і знаходиться поза межами квартири, проходить в ніші, а тому місця загального користування не опалюються. Здійснюючи перерахунок ЛМКП визнає, що місця загального користування не обігріваються. 
       Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.
04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.
       А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.        
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову 5 520, 39 грн., що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду. 
У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 26.05.2017 року № 436 квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 , крім цього у квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_5 
Житловий будинок АДРЕСА_1 є будинком з горизонтальною розводкою внутрішньо будинкової системи опалення, що дає можливість відповідачам встановити у своїх квартирах прилади обліку теплової енергії. Будинок обладнаний загальним будинковим приладом обліку теплової енергії.
З акту, що складений 26.11.2009 року та підписаний представником позивача вбачається, що у кв. АДРЕСА_1 встановлено вузол обліку теплової енергії на опалення.
У акті № 733 від 24.10.2014 року про встановлення індивідуального приладу обліку теплової енергії у п. 7 додаткові зауваження зазначено про наявність індивідуального опалення.
Личаківським районним судом м. Львова 18.10.2017 року видано судовий наказ про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованості за надані послуги з централізованого опалення в розмірі 5 040, 68 грн., інфляційних втрат в розмірі 389, 79 грн. та 3% річних в розмірі 89, 92 грн. Проте такий судовий наказ ухвалою від 08.12.2017 року скасований.
       Позивач 14.08.2018 року звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за централізоване опалення квартири АДРЕСА_1 ж в розмірі 5 040, 68 грн., інфляційних втрат в розмірі 389,79 грн. та трьох відсотків річних в розмірі 89, 92 грн., а всього 5 520, 39 грн.
Розглядаючи спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача в частині нарахування за опалення місць загального користування, є обґрунтованими, оскільки не дивлячись на те, що розрахунок витрат теплопостачання квартири відповідачів здійснюється за квартирним приладом обліку теплової енергії, однак відповідно до вимог закону вони зобов`язані оплачувати за теплопостачання місць загального користування. Відповідно до акту, що міститься у матеріалах справи, система опалення у їх квартирі встановлена, як резервна, що не звільняє відповідачів від обов`язку здійснювати оплату за теплопостачання місць загального користування і заборгованість з такої оплати становить 2 204, 74 грн. В той же час з урахуванням наведеного суд дійшов висновку про стягнення не 2 204, 74 грн., а 3 046, 27 грн.
Відмовляючи в решті позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково, суд виходячи із принципу диспозитивності немає можливості здійснити розрахунок інфляційних втрат та 3% річних самостійно.
З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції колегія суддів не погоджується.
За положеннями частини першої ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Питання надання житлово-комунальних послуг регулюються спеціальним законодавством, а саме: Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами) (далі - Правила).
Так, статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
Згідно пункту 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за №630, ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» оплата за надані послуги вноситься щомісячно.
Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Статтями 77, 78, 81 ЦПК України передбачено, що на сторони у справі покладається обов`язок по наданню належних та допустимих доказів як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до пункту 8 Правил надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, послуги надаються споживачеві згідно із договором, що оформлюється на основі типового договору про надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.
Договір між позивачем та відповідачем не укладався, однак, обов`язок по укладенню договору покладається у тому числі й на споживача послуг, а тому, правовідносини, які виникли, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.
Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.
У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 даного Закону у споживача є обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №344/10719/16-ц.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ЛМКП «Львівтеплоенерго» 27.12.2017 року направляв відповідачу ОСОБА_1 примірник договору «Про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 01.07.2014 року. Відповідачу запропоновано підписати договір та один примірник повернути відправнику.
Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення договір приєднання відповідач отримала 02.01.2018 року (а.с. 9).
Разом з тим, відповідач жодних дій, спрямованих на укладення договору не здійснювала, листи після одержання були залишені без належного реагування, протилежні докази з цього приводу в матеріалах справи відсутні.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить висновку, що позивач, як виконавець послуг, забезпечив надання споживачам відповідних послуг, останні їх споживали, від отримання не відмовилися, тобто між сторонами встановлені фактичні договірні відносини на тих умовах, за яких надається ця послуга, і відповідно, вимога позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за цю послугу є обґрунтована і підлягає задоволенню.
Не заслуговують на увагу також твердження відповідача про те, що належна ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_1 ж відключена від мережі централізованого опалення, а тому вона не зобов`язана оплачувати послуги, які не отримувала.
Так, питання відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання житлових будинків регулюється Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 (із змінами, внесеними наказом Мінжитлокомунгоспу від 06 листопада 2007 року № 169, який набув чинності з 09 грудня 2007 року) (далі - Порядок).
Вказаним Порядком встановлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади.
У п.п. 2.3-2.7 Порядку визначено, що отримання технічних умов може виконуватись безпосередньо заявником або відповідно до договору проектною чи проектно-монтажною організацією. Проект індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мереж ЦО і ГВП виконує проектна або проектно-монтажна організація на підставі договору із заявником. Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника житлового будинку або уповноваженої ним особи, представника виконавця послуг з ЦО і ГВП та власника, наймача (орендаря) квартири (нежитлового приміщення) або уповноваженої ними особи. Роботи з відключення будинку від мереж ЦО і ГВП виконуються у міжопалювальний період. По закінченні робіт складається акт про відключення будинку від мереж ЦО і ГВП (додаток 4) і в десятиденний термін подається заявником до Комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні Комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.
Разом з тим, акту за участю теплопостачальної організації, який є завершальним етапом проходження встановленої законодавством процедури відключення від мереж централізованого опалення, відповідачі не надали, суд на вказані обставини належної уваги не звернув, та дійшов помилкового висновку про відсутність підставі для стягнення нарахувань за послуги централізованого опалення. При цьому в судовому рішенні зазначив, що квартира відповідачів під`єднана до будинкової системи централізованого опалення, тому підстав не нараховувати умовно-постійну складову двоставкового тарифу немає.
Відповідно до пунктів 25, 26, 30 пункту 3 Правил № 630 відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.
Пункт 28 постанови № 630 Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року із змінами від 31.10.2007 року передбачає, що споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства, тобто навіть якщо б споживач виконав всі пункти умов відключення, він повинен сплачувати плату за опалення місць загального користування.
Факт відсутності договору про надання послуг з теплопостачання позивачем відповідачам не може бути підставою для не сплати за надані послуги позивачем.
У разі наміру споживача припинити надання послуг з централізованого теплопостачання, останній не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення квартири від мереж теплопостачання.
Отже, самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1192цс15.
Таким чином відповідачами не надано суду доказів правомірного відключення квартири від централізованого теплопостачання.
З наявного у матеріалах справи розрахунку ЛМКП «Львівтеплоенерго» вбачається, що у відповідачів станом на 04.2017 року наявна заборгованість в сумі 5 313 грн. 46 коп., яка в тому числі включає в себе 2 204,74 грн. за опалення місць загального користування. Також із даного розрахунку вбачається, що відповідач частково здійснювала оплату послуг централізованого опалення в листопаді-грудні 2014 року, чим фактично борг визнавала. Належних заперечень чи спростувань (у формі відповідних розрахунків) розрахунку заборгованості відповідачі не подали, іншого розрахунку суду не представлено, як і не доведено те, що невиконання зобов`язань по сплаті вартості отриманих послуг сталося не з їх вини.
Колегія суддів звертає увагу на те, що пунктом 6 частини 1 статті 20 вказаного вище Закону передбачено лише два випадки, коли споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг: за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні; за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Тому заперечення сторони відповідача про наявність у її квартирі з 2009 року індивідуального опалення у зв`язку з чим вона не отримувала послуг від ЛМКП «Львівтеплоенерго» не узгоджуються з матеріалами справи. 
Надавши правову оцінку зібраним у справі доказам колегія суддів доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів суми заборгованості в розмірі 5 313, 46 грн. за мінусом сплачених 363 грн. 92 коп. в листопаді-грудні 2014 року, тобто 4 949 грн. 54 коп. 
Що стосується вимог позивача про 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.
З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Крім того, обов`язок сплатити за надані й спожиті послуги випливає також з положення частини першої статті 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов`язки випливають із дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627, 630 ЦК України та статей 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Закріплена у пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та 3 % річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові.
Саме такий правовий висновок щодо застосування відповідних норм викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц (провадження № 61-1647св17), який відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України повинен враховуватися судами.
У зв`язку із цим, з відповідачів підлягають стягненню інфляційні втрати та три відсотки річних в обрахованому позивачем розмірі. Проти розрахунку та суми відповідачі не заперечили, іншого розрахунку не надали.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 червня 2019 року слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в рівних частинах на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість в розмірі 4 949 грн. 54 коп., інфляційні втрат в розмірі 389, 79 грн. та три відсотки річних в розмірі - 89, 92 грн. 
Оскільки судом апеляційної інстанції ухвалюється нове рішення, необхідно змінити розподіл судових витрат, понесених у суді першої інстанції, а також провести розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції та стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» сплачений судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі по 1 436 грн. 79 коп. з кожного. 
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 13 лютого 2020 року.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства "Львівтеплоенерго" задовольнити частково.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (місцезнаходження: 79040, м. Львів, вул. Данила Апостола, 1; ідентифікаційний код юридичної особи 05506460) заборгованість в розмірі 4 949 грн. 54 коп. (чотири тисячі дев`ятсот сорок дев`ять гривень 54 коп. ), інфляційні втрат в розмірі 389 грн. 79 коп. та три відсотки річних в розмірі 89 грн. 92 коп.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (місцезнаходження: 79040, м. Львів, вул. Данила Апостола, 1; ідентифікаційний код юридичної особи 05506460) сплачений судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі по 1 436 грн. 79 коп. з кожного. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 лютого 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.