ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 р. 	Справа № 480/3102/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Зеленського В.В.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 року, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Діска, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 22.10.19 року у справі № 480/3102/19
за позовом              ОСОБА_1  
до             Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України                     
про визнання бездіяльності протиправною, стягнення грошової компенсації та середнього заробітку,
ВСТАНОВИВ:
  ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі за текстом також – військова частина НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно; стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно та середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплату компенсації за речове майно) за період із 23.05.2019 по день ухвалення судового рішення за цим адміністративним позовом.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року позов задоволено повністю. 
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 44 835,54 грн.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплату компенсації за речове майно) на користь ОСОБА_1 за період із 23.05.2019 по 22.10.2019 в сумі 91783,68 грн.
Не погодившись із прийнятим рішенням суду першої інстанції Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що суд першої інстанції не врахував той факт, що Головним управлінням Національної гвардії України, як розпорядником коштів, бюджетні асигнування на компенсацію за речове майно відповідачу виділені не були і здійснити зазначену виплату на час звільнення відповідач не мав змоги. На його думку, оскільки наказ командира, яким позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення до проведення усіх необхідних розрахунків із ним ОСОБА_1 не оскаржувався, то позивач фактично погодився на проведення з ним неповного розрахунку при виключенні зі списків особового складу військової частини. Крім зазначеного уважає, що норми статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (надалі також – КЗпП України) не розповсюджуються на правовідносини сторін, оскільки вони регулюються спеціальним законодавством, а середній заробіток у розмірі 91783,68 грн є явно завищеною штрафною санкцією, яку суд першої інстанції повинен був зменшити, ураховуючи засади справедливості, добросовісності та розумності. Надав до суду апеляційної інстанції копію платіжного доручення №1346 від 04.12.2019 на підтвердження виконання суду першої інстанції в частині сплати на користь позивача грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 44 835,54 грн.
За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати оскаржуване рішення суду від 22.10.2019 та ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити повністю.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд  апеляційної  інстанції  розглядає справу  в порядку письмового провадження за наявними  у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 перебував на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 22.05.2019 року №105 з позивачем було припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби у запас, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Позивачу підлягали до виплати: одноразова грошова допомога в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; премія за особливий внесок у загальні результати служби за період з 01 по 22.05.2019 в розмірі 75% посадового окладу; грошова компенсація за невикористані 30 календарних днів щорічної основної відпустки за 2019 рік; грошова компенсація вартості за неотримане речове майно згідно довідки-розрахунку №21 від 22.05.2019 у сумі 44835,54 грн. (а.с.9-10). Під час звільнення позивача 22.05.2019 грошову компенсацію замість належних до видачі предметів речового майна за час проходження військової служби відповідачем не було виплачено.
Вважаючи вказану бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Оскільки на момент розгляду справи вартість неотриманого речового майна відповідачем не відшкодована, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у сумі 44835,54 грн, та стягнення з відповідача грошової компенсації за неотримане під час проходження служби речове майно у вказаному розмірі. Так як докази, надані до суду, свідчили про те, що відповідач не провів повного розрахунку з позивачем при звільненні, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку у відповідності до приписів ст.117 КЗпП України.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 2232-XII) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України  "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 р. зі змінами та доповненнями (далі - Закон №2011-XII).
Відповідно до статті 1 Закону №2011-XIІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 1-2 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону №2011-XII).
Згідно із частиною першою статті 9-1 Закону №2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок №178), пунктами 2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Згідно із пунктом 15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 №475, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.06.2017 за №797/30665 (далі - Інструкція №475), військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно». Військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за їх бажанням можуть отримати речове майно, яке не було отримане під час проходження служби. Закупівельна вартість речового майна, що використовується для нарахування грошової компенсації, доводиться ВРЗ до військових частин на початку року.
Із вищенаведених законодавчих приписів убачається, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).
Отже військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку № 178 виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених  Конституцією  та чинним законодавством його прав та інтересів.
Вказаний висновок щодо застосування норм права узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.10.2018 у справі № 803/756/17 (адміністративне провадження №К/9901/38716/18).
У відповідності до абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого  Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, (дія якого відповідно до ч.3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Як встановлено судом першої інстанції, станом на день виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини сума заборгованості за неотримане речове майно склала  44 835,54 грн.
Отже, станом на момент виключення зі списків особового складу за відповідачем обліковувалася заборгованість перед позивачем в сумі  44 835,54 грн, яку відповідач відмовився виплачувати без наявності достатніх правових підстав.
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати ОСОБА_1  грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та необхідності стягнення такої суми заборгованості з військової частини НОМЕР_1 .
Посилання відповідача на неоскарження ОСОБА_1 наказу командира, яким позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення до проведення усіх необхідних розрахунків із ним, як обґрунтування згоди позивача на проведення з ним неповного розрахунку при виключенні зі списків особового складу військової частини, суд відхиляє, оскільки, як убачається із наведеного, отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно здійснюється саме на підставі відповідного наказу, чинного на час здійснення такої компенсації.
Колегія суддів відхиляє посилання заявника апеляційної скарги на те, що дія  Кодексу законів про працю України  не поширюється на військовослужбовців, оскільки вони проходять службу і їх правовий, соціальний статус регулюється відповідно  Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого  Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 та іншими нормативно-правовими актами, з таких підстав.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно з частиною другою  статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. А відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого  Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008  особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Разом з тим, ні Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", ні Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого  Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм  КЗпП України  на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, за речове майно, які не є складовими грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
У той же час такі питання врегульовані положеннями  Кодексу законів про працю України, які можуть та повинні бути застосовані до спірних правовідносин.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Стаття 117 Кодексу законів про працю України  передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з пунктом 20  Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"  установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі  статті 117 КЗпП України  стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.
У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
Із наявної в матеріалах справи довідки №21 від 22.05.2019 убачається, що станом на день виключення позивача із списків особового складу військової частини вартість речового майна, що належало до видачі позивачу становила 44 835,54 грн. Нарахований розмір вказаної компенсації сторонами не оспорювався, тобто відповідач не заперечував проти самого права позивача на отримання такої компенсації. Спір щодо розміру нарахованої компенсації відповідно до довідки №21 від 22.05.2019 між сторонами відсутній.
У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що встановлений факт непроведення відповідачем повного розрахунку з позивачем при звільненні, є підставою для застосування до спірних правовідносин положень статей 116, 117 КЗпП України та права позивача на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку. 
Між тим, колегія суддів зазначає, що відсутність коштів у відповідача для повного розрахунку при звільненні не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007).
У рішенні від 09.07.2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).
Вказана правова позиція була зазначена в рішеннях Верховного Суду від 18.12.2018 справі № 820/4619/16 та від 14.03.2019 у справі № 820/660/17.
Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Перевіривши правильність обчислення судом першої інстанції розміру середньої заробітної плати, яка застосовується для визначення розміру заборгованості за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, колегія суддів погоджується із правильністю розрахунку та визначення розміру середнього заробітку при звільненні позивача, який становить 91783,68 грн. (603,84 грн (36834,42 грн./61 день) х 152 днів).
Щодо посилання відповідача на незастосування судом першої інстанції принципу співмірності при визначенні розміру середнього заробітку у розмірі 91783,68 грн колегія суддів зауважує таке. 
Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування є правом суду.
Колегія суддів уважає, що оскільки в даній справі між позивачем та відповідачем відсутній спір про розмір суми, належної працівнику до виплати, вимоги позивача щодо розміру належної йому при звільненні грошової компенсації вартості за неотримане речове майно судом першої інстанції задоволені в повному обсязі, то й підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру середнього заробітку в суду першої інстанції не було.
За таких обставин, враховуючи заявлене вище нормативно-правове обгрунтування спірних правовідносин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Часткове виконання рішення суду першої інстанції, на підтвердження якого відповідачем надано до суду апеляційної інстанції копію платіжного доручення №1346 від 04.12.2019, не є підставою для його  скасування згідно з нормами статті 317 КАС України.
Отже, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.       
Ураховуючи, що у задоволенні апеляційної скарги відмовлено  у повному обсязі, колегія суддів дійшла висновку, що судові витрати зі сплаті судового збору розподілу не підлягають.     
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 у справі №   480/3102/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.В. Зеленський 	
Судді	   	Я.В. П`янова    І.С. Чалий