КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
11лютого 2020 року
 
м. Київ
 
справа №  760/16422/17
 
провадження № 22-ц/824/1403/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)
суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 
 
на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 вересня 2019 року у складі судді Українця В.В.
 
у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2   про  стягнення коштів, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідача, у якому, з урахуванням змінених позовних вимог, просив стягнути з   ОСОБА_4 кошти в сумі 92 940 грн. 37 коп.  як  вартість 1/2 частини  майна, що  було об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, щоз 23 лютого 2011 рокусторони перебували в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від  якого у сторін є двоє дітей: донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 липня 2017 року шлюб між ними розірвано.
 За час шлюбу сторонами набуте спільне майно, яке підлягає поділу, а саме автомобіль марки «KIA CEED», 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
 Відповідач продала спірний автомобіль 24 березня 2017 року під час перебування у шлюбі. Про факт продажу автомобіля він не знав, оскільки з 2013 року проживає з відповідачем окремо. Своєї згоди на продаж автомобіля, що є спільною сумісною власністю, він не давав. З договору купівлі-продажу автомобіля від 24 березня 2017 року вбачається, що вартість транспортного засобу визначена у сумі 185880 гривень 74 копійки.  Позивач уважає, що він має право на частку у зазначеному доході, а тому просить суд стягнути з відповідача на його користь 92 940 гривень 37 копійок.  
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від  11 вересня 2019 року  позов задоволено .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 92940 гривень 37 копійок вартості частки відчуженого автомобіля та 929 гривень 40 копійок судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду,  25 жовтня 2019 року представник відповідача                   ОСОБА_3 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення  про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суд ухвалив  з порушенням норм матеріального та процесуального права, не надав належної правової оцінки доказам та фактичним обставинам справи. 
Вказує, що суд невірно застосував ч. 2 ст. 65 та ч. 4 ст. 65 СК України, оскільки  позивач належним чином не спростував презумпцію, відповідно до якої при вчиненні правочину один із подружжя діє за згодою другого з подружжя та в інтересах сім`ї і не надав суду будь-яких доказів того, що таке відчуження здійснено відповідачем проти його волі та не в інтересах сім`ї.
Зазначає, що суд дійшов необґрунтованого висновку, що кошти, отримані відповідачем від продажу автомобіля, не були використані в інтересах сім`ї, оскільки  кошти були використані саме в інтересах спільних дітей сторін, на утримання яких позивач надає допомогу не  в повному обсязі.
20 січня 2020 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України  розгляд справи здійснюється  у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до  п.2 ч.1 ст. 274 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимога про стягнення з відповідача 1/2 частини від вартості проданого автомобіля є обґрунтованою, оскільки транспортний засіб придбаний подружжям під час шлюбу та був їх спільною сумісною власністю, а тому кожна зі сторін мала рівні права на нього, проте відповідач без відома позивача відчужила цей автомобіль.
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону. 
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 лютого 2011 року.
Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 липня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 7).
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторонами за час шлюбу набуто наступне майно: автомобіль марки «KIA CEED», 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 12).
З довідки Територіального сервісного центру № 3246 від 22 травня 2018 року вбачається, що автомобіль марки «KIA CEED», 2011 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 07 лютого 2017 року знято з обліку для реалізації. 24 березня 2017 року автомобіль було зареєстровано на нового власника згідно договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ, від 24 березня 2017 року. Вартість транспортного засобу в договорі купівлі-продажу зазначено в сумі 185 880 гривень 74 копійки (а.с. 70).
Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Статтею 70 СК України визначено, що в разі поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Як установлено судом,   ОСОБА_1 не знавпро факт продажу автомобіля,  який відбувся 24 березня 2017 року, оскільки сторони з 2013 року проживають окремо. Своєї згоди на продаж автомобіля, що є спільною сумісною власністю, позивач не давав, кошти від продажу автомобіля не отримував.   
Таким чином, вірним є висновок суду про те, що кошти, отримані від продажу автомобіля, не були використані в інтересах сім`ї, оскільки фактично сторони проживають окремо з 2013 року та не ведуть спільного господарства.
Доводи апелянта, що  кошти від продажу автомобіля були використані саме в інтересах спільних дітей сторін, на утримання яких позивач надає допомогу не в повному обсязі, до уваги колегією не приймаються, оскільки  відповідач на вказані обставини в суді першої інстанції не посилалася, тому такі доводи не спростовують правильних висновків суду з огляду також і на те, що режим спільності майна подружжя і його наслідки не пов`язані з правовідносинами, що випливають з обов`язків батьків утримувати дітей та мають різні правові наслідки. 
Окрім того, відповідач жодного доказу не надала суду на підтвердження своїх доводів, що кошти від продажу автомобіля були використані в інтересах спільних дітей задля забезпечення їх належного лікування, навчання та оздоровлення.
Отже, увипадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 726/2165/15-ц.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
 Рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 вересня 2019 року - залишити без зміни.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

 
Головуючий                                                                            В.А. Кравець

Судді                                                                                        О.Ф. Мазурик

                                                                                                  Л.Д. Махлай