ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Рубан В.В.
13 лютого 2020 р.	Справа № 520/174/19	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді - Мельнікової Л.В.,
суддів -  Рєзнікової С.С. ,  Калитки О. М. ,
за участю секретаря судового засідання - Білюк Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційними скаргами Ізюмської міської ради Харківської області, ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2019 року по справі за адміністративним позовом      ОСОБА_1 до    Ізюмської міської ради Харківської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - 
В с т а н о в и л а:
09.01.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить:
- скасувати рішення 71 сесії Ізюмської міської ради 7 скликання від 28.08.2018 року  № 1788 «Про розгляд звернення громадянина ОСОБА_1 »; 
- визнати протиправною бездіяльність відповідача Ізюмської міської ради (далі -Ізюмська міськрада, орган місцевого самоврядування) щодо не розгляду його заяви про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва, розташованої по АДРЕСА_1 , який розроблений ФОП ОСОБА_2 , та надання вказаної земельної ділянки у його власність у порядку ст. 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України); 
- зобов`язати відповідача прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у його власність для індивідуального садівництва, розташованої по АДРЕСА_1 , який розроблений ФОП ОСОБА_2 , та надання вказаної земельної ділянки у його власність у порядку ст. 118 ЗК України.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 року у справі № 820/5134/17, що набрала законної сили 27.03.2018 року, його заява від 07.06.2017 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва, розташованої по АДРЕСА_1 , який розроблений ФОП ОСОБА_2 , та надання вказаної земельної ділянки йому у власність, рішенням 71 сесії Ізюмської міської ради 7 скликання від 28.08.2018 року «Про розгляд звернення громадянина ОСОБА_1 » протиправно залишена без розгляду. Означене рішення відповідача підлягає скасуванню, оскільки прийнято всупереч вимогам ст.ст. 118, 186-1 ЗК України. 
Заперечуючи проти вимог позивача, у відзиві на адміністративний позов Ізюмська міськрада зазначає, що позивачем до заяви від 07.06.2018 року, на підставі якої прийняте рішення 71 сесії Ізюмської міської ради 7 скликання від 28.08.2018 року «Про розгляд звернення громадянина ОСОБА_1 », не додано висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, виданий начальником міськрайонного Управління Держгеокадастру в Ізюмському районі та м. Ізюмі зі змінами, визначеними судовим рішенням у справі № 820/5134/17 від 14.12.2017 року. А за умови виконання позивачем вимог ст.ст. 118, 186, 186-1 ЗК України, Ізюмська міськрада могла б переглянути резолютивну частину оскаржуваного рішення. 
Крім того, відповідач зазначає про наявність конфлікту інтересів, у зв`язку з тим, що 14.08.2018 року Верховний Суд прийняв дві постанови (справи № 820/5134/17, № 623/221/17), якими зобов`язав Ізюмську міськраду прийняти рішення щодо передачі земельної ділянки площею 0,0300 га за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення: для індивідуального садівництва у власність ОСОБА_3 та потім ОСОБА_1 . Відтак, міськрада не має законодавчо визначених підстав надавати (або не надавати) переваги у одержанні у власність земельної ділянки ОСОБА_1 відносно ОСОБА_3 . 
У відповіді на відзив позивач вказує, що позитивний висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 25.04.2017 року № 150/122-17 є чинним та ніким в цілому не скасований. Відтак, він є достатнім документом щодо розгляду Ізюмською міськрадою його зави від 07.06.2017 року (повторної від 06.07.2018 року) та проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у порядку ст. 118 ЗК України. 
Також зазначає про відсутність конфлікту інтересів, оскільки надання дозволу на розробку проекту землеустрою не пов`язується із забороною вчиняти відносно тієї ж земельної ділянки інших дій, у тому числі затверджувати інші проекти землеустрою, які подані на розгляд у належному порядку. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.10.2019 рок (рішення у повному обсязі складено 21.10.2019 року) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений частково наступним чином.
Скасовано рішення 71 сесії Ізюмської міськради 7 скликання від 28.08.2018 року за № 1788 «Про розгляд звернення громадянина ОСОБА_1 ».
Відповідач зобов`язаний повторно розглянути заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для індивідуального садівництва, розташованої по АДРЕСА_1 , який розроблений ФОП ОСОБА_2 та надання вказаної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , з урахуванням висновків суду, викладених у постанові Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 року та ухвалі Харківського окружного адміністративного суду від 08.10.2018 року у адміністративній справі № 820/5134/17.
У задоволенні іншої частини позовних вимог позивачу відмовлено. 
Висновок суду вмотивований тим, що оскільки ухвалою Харківського окружного адміністративного суду у справі № 820/5134/17 від 08.10.2018 року рішення 71 сесії Ізюмської міськради 7 скликання від 28.08.2018 року за №1788 «Про розгляд звернення громадянина ОСОБА_1 » визнано протиправним, наявні підстави для задоволення позовних вимог в частині скасування вказаного рішення.
При цьому, суд визначився, що для повного, ефективного захисту та відновлення порушених прав позивача необхідним є з урахуванням положень ч. 2 ст. 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог, та зобов`язати Ізюмську міськраду повторно розглянути заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для індивідуального садівництва, розташованої по АДРЕСА_1 , який розроблений ФОП ОСОБА_2 , та надання вказаної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , з урахуванням висновків суду, викладених у постанові Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 року та ухвалі Харківського окружного адміністративного суду від 08.10.2018 року у адміністративній справі № 820/5134/17.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі Ізюмська міськрада просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині відмови у визнанні протиправною бездіяльність Ізюмської міськради та зобов`язання відповідача прийняти рішення, та прийняти в цій частині нове судове рішення про задоволення цих позовних вимог. 
Аргументи, наведені скаржниками в апеляційних скаргах, а також у відзивах на апеляційні скарги, фактично зводяться до пояснень, зазначеними ними у заявах по суті в суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом неповажними (ч. 1 ст. 313 КАС України).
10.02.2020 року до Другого апеляційного адміністративного суду надійшла заява Ізюмської міської ради з проханням перенести розгляд справи на іншу дату, у зв`язку із знаходженням представника відповідача Садкового І.А. з 13.02.2020 року у відпустці.
Дослідивши обґрунтування означеної заяви, колегія суддів дійшла висновку про неповажність причин неявки сторони відповідача до засідання суду апеляційної інстанції, оскільки як убачається із доданого до клопотання розпорядження Ізюмського міського голови від 06.02.2020 року № 018-вд (п. 2), на період відпустки Садкового І.А. з 13 по 14.02.2020 року включено, виконання його обов`язків покладено на головного спеціаліста відділу землевпорядкування і ГІС апарату виконавчого комітету Ізюмської міськради Лисенко І.І. 
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи (а.с. 116-119), не перешкоджає розгляду справи.
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а судове рішення слід залишити без змін, з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 121 ЗК України унормовано, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах:
а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району;
б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара;
в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара;
г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара;
ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара;
д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.
Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим (ч. 1 ст. 118 ЗК України).
Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки (ч. 2 ст. 118 ЗК України).
Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (ч. 6 ст. 118 ЗК України).
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки (ч. 7 ст. 118 ЗК України).
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (ч. 9 ст. 118 ЗК України).
Судом установлено, що 15.12.2014 року позивач ОСОБА_1 вернувся до Ізюмської міськради із заявою про безоплатне одержання у власність земельної ділянки із земель комунальної власності для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,03 га., що розташована в АДРЕСА_1 та розташована поряд із належною йому земельною ділянкою по АДРЕСА_2 , відповідно до кадастрового плану.
Рішенням Ізюмської міськради 84 сесії 6 скликання від 16.02.2015 року № 2883 «Про розгляд звернення гр. ОСОБА_1 » позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у приватну власність земельної ділянки.
Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2016 року по справі № 623/2330/15-а, означене рішення органу місцевого самоврядування скасовано.
Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 27.09.2016 року по справі № 820/3901/16 задоволені вимоги ОСОБА_1 , - Управління Держгеокадастру в Ізюмському районі Харківської області зобов`язано повторно розглянути заяву ФОП ОСОБА_2 від 15.06.2016 року про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для індивідуального садівництва (для ведення індивідуального садівництва), розташованої по АДРЕСА_1 , у відповідності до вимог чинного законодавства з урахуванням висновків суду. 
Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2017 року по справі № 820/3901/16 визнані протиправними дії Управління Держгеокадастру в Ізюмському районі Харківської області, вчинені під час виконання постанови Харківською окружною адміністративного суду від 27.09.2016 року по справі № 820/3901/16, щодо повторного розгляду заяви ФОП ОСОБА_2 від 15.06.2016 року про погодження проекту, за результатами яких оформлено лист від 15.11.2016 року № 28-20.02-0.3-3140/2-16 та передано проект на розгляд Експерту державної експертизи  Підгурській Л.І..
07.06.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою, якою просить затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право приватної власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ( т. 1 , а.с. 14).
Рішенням відповідача від 28.08.2017 року позивачу відмовлено у задоволені його заяви (т. 1, а.с. 15).
Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 року по справі № 820/5134/17, що набрала законної сили 27.03.2018 року, частково задоволені вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 . Так, судовим рішенням, зокрема, скасовано означене рішення органу місцевого самоврядування та Ізюмська міськрада зобов`язана повторно прийняти до розгляду заяву позивача від 07.06.2017 року (т. 1, а.с. 16-32).
06.07.2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до міського голови м. Ізюм із заявою, якою, окрім іншого, просить його затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення індивідуального садівництва, що розташована у АДРЕСА_1 (далі за текстом - проект землеустрою), та надати цю земельну ділянку у власність (а.с. 33).
До своєї заяви ОСОБА_1 надав: копію рішення ХОАС від 14.12.2917 року, копію рішення ХААС від 28.03.2018 року, копію паспорта, копію ідентифікаційного коду, копію витягу ДЗК, копію проекту землеустрою, засвідчену печаткою його виконавця, копію виконавчого листа.
Рішенням Ізюмської міськради від 28.08.2018 року № 1788 у затвердженні проекту землеустрою відмовлено (т. 1, а.с. 34).
Оскаржуване рішення вмотивовано наступним: «зважаючи на те, що статтею 35 Земельного кодексу України передбачено можливість зведення необхідних будинків, господарських споруд на земельних ділянках для ведення садівництва, але гр. ОСОБА_1 не додав до заяви висновок про погодження проекту землеустрою відділу містобудування та архітектури апарату виконавчого комітету Ізюмської міської ради та наданий висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 25.04.2017 року № 150/122-17, виданий начальником міськрайонного Управління Держгеокадастру в Ізюмському районі та м. Ізюмі Ревенко Н.О. не відповідає за формою та порядком його отримання вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 31 серпня 2016 року № 580 «Деякі питання реалізації пілотного проекту із запровадження принципу екстериторіальності погодження проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки територіальними органами Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру», беручи до уваги, що станом на 06.07.2017 року відсутня інформація щодо виконання начальником міськрайонного Управління Держгеокадастру в Ізюмському районі та м. Ізюмі Ревенко Н.О. Постанови судді Харківського окружного адміністративного суду Єгупенка В.В. № 820/5134/17 від 14 грудня 2017 року, з огляду на оскарження в Касаційному адміністративному суді Верховного Суду України Управлінням Держгеокадастру Харківської області даної Постанови (справа № 820/5134, адміністративне провадження № К/9901/48653/18 від 26 квітня 2018 року), зважаючи на невідповідність місця розташування земельної ділянки площею 0,0300 гектара, яка розташована в місті Ізюм за вказаною у проекті землеустрою адресою не відповідає Генеральному плану забудови міста Ізюм та згідно до таблиці 4.ДСТУ Б В.2.3-33:2016 межі земельної ділянки, зображені на графічних матеріалах у складі проекту землеустрою, розробленого ФО-П ОСОБА_2 , накладаються перетинаються зі смугою відведення (бічна водовідвідна канава, кювет) автодороги другої категорії Київ - Харків - Довжанське, з огляду на протокол засідання постійної комісії Ізюмської міської ради з питань містобудування, архітектури та земельних відносин з розгляду заяви гр. ОСОБА_1 від 06.08.2018 року».
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 08.10.2018 року по справі № 820/5134/17, що набрала законної сили, частково задоволена заява ОСОБА_1 та визнано протиправним рішення 71 сесії Ізюмської міськради 7 скликання від 28.08.2018 року № 1788 «Про розгляд звернення громадянина ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 35-38).
Колегія суддів зазначає, що відповідач своїм рішенням від 28.08.2017 року № 1221 відмовляв ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою.
Означене рішення органу міського самоврядування було обґрунтовано наступним:
ОСОБА_1 не додав до заяви висновок про погодження проекту землеустрою відділу містобудування, архітектури та архітектурно-будівельного контролю апарату виконавчого комітету Ізюмської міської ради;
Наданий ОСОБА_1 висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 25.04.2017 року № 150/122-17, виданий начальником міськрайонного Управління Держгеокадастру в Ізюмському районі та м. Ізюмі не відповідає за формою та порядком його отримання вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 31.08.2016 року № 530 «Деякі питання реалізації пілотного проекту із запровадження принципу екстериторіальності погодження проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки територіальними органами Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру», а саме, - в тексті висновку зазначено, що проект погоджується за умови врегулювання в рамках приписів, передбачених ст. 20, ч. 2 ст. 198 ЗК України наступних питань: щодо категорії земель за рахунок яких відбувається відведення земельної ділянки та щодо погодження у відповідному обсязі меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та/або землекористувачами.
Надаючи правовий висновок доводам касаційної скарги Ізюмської міськради на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 року та на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2018 року по справі № 820/5134/17, Верховний Суд у постанові від 14.08.2018 року зазначив, що посилання скаржника на те, що позивач не погодив належним чином проект землеустрою з відділом містобудування, архітектури та архітектурно-будівельного контролю є необґрунтованими, оскільки у силу ст. 186-1 ЗК України таке погодження необхідне щодо земельних ділянок, на яких розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта. Разом з тим, як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, земельна ділянка, щодо якої розроблено проект землеустрою на замовлення ОСОБА_1 , виділяється для садівництва і на ній не розташований та не планується розташування об`єкта будівництва. 
Колегія суддів зазначає, що факт визнання судовим рішенням по справі № 820/5134/17 неправомірними дій начальника міськрайонного Управління Держгеокадастру в Ізюмському районі та м. Ізюм Ревенко Н.О. щодо включення у висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, виданого 25.04.2017 року за № 150/122-17, умов при яких погоджується проект, а також скасування окремих положень означеного Висновку, а саме, - в частині встановлення умов врегулювання в рамках приписів, передбачених ст. 20, ст. 198 ЗК України: щодо категорії земель, за рахунок яких відбувається відведення земельної ділянки, та щодо погодження у відповідному обсязі меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та/або землекористувачами, не вимагає в обов`язковому порядку надання нового Висновку.
За приписами ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлене ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів (ч. 13 ст. 123 ЗК України).
Твердженню відповідача стосовно невідповідності місця розташування земельної ділянки, площею 0,0300 гектара, яка розташована в місті Ізюм за вказаним у проекті землеустрою адресом, Генеральному плану забудови міста Ізюм та стосовно того, що згідно до таблиці 4.ДСТУ Б В.2.3-33:2016 межі земельної ділянки, зображені на графічних матеріалах у складі проекту землеустрою, розробленого ФО-П ОСОБА_2 , накладаються перетинаються зі смугою відведення (бічна водовідвідна канава, кювет) автодороги другої категорії Київ - Харків - Довжанське, колегія суддів вважає бездоказовими, оскільки судам першої та апеляційної інстанцій відповідачем не надано належних доказів в обґрунтування таких тверджень.
Не приймає до уваги колегія суддів визначене в апеляційній скарзі відповідачем про надання негативного висновку проекту землеустрою, розробником якого є ФО-П ОСОБА_2 від 14.11.2016 року № 14, та про скасування цього висновку.
Колегія суддів зауважує, що правова оцінка доводів скаржника - Ізюмської міськради про невиконання позивачем умов висновку з питань: щодо категорії земель, за рахунок яких відбувається відведення земельної ділянки; щодо погодження у відповідному обсязі меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та/або землекористувачами, надана Верховним Судом у постанові від 14.08.2018 року по справі № 820/5134/17.
При цьому доводи Ізюмської міськради про скасування вищеозначеного висновку не відповідають змісту листа Головного управління Держгеокадастру у Вінницької області від 28.03.2019 оку № 18-2-0.9-3418/2-19 (т. 2, а.с. 39-40).
Судом установлено, що 17.11.2016 року до Ізюмської міськради звернулась ОСОБА_3 із заявою про надання їй безоплатно у власність земельну ділянку із земель комунальної власності для ведення садівництва, орієнтовною площею 0,0300 га, що розташована в районі АДРЕСА_1 , відповідно до кадастрового плану. Рішенням Ізюмської міськради від 23.12.2016 року № 0752 у задоволені заяви ОСОБА_3 відмовлено.
Постановою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27.02.2017 року по справі № 623/221/17, що набрала законної сили 18.04.2017 року, задоволені вимоги адміністративного позову ОСОБА_3 , зокрема, про скасування означеного рішення органу міського самоврядування.
Колегія суддів зазначає, що підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання, урегульовані ЗК України. Законодавчі норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її власність. А відмова особі у наданні земельної ділянки, яка висловлена шляхом відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо її відведення, сама по собі не є порушенням цивільного права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність в неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки.
З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача Ізюмської міськради.
Стосовно доводів скаржника ОСОБА_1 фактично про те, що Ізюмська міськрада проявила протиправну бездіяльність, яка виразилася у не затвердженні проекту землеустрою щодо відведення йому у власність вищеозначеної земельної ділянки та про необхідність зобов`язання відповідача затвердити цей проект, колегія суддів зазначає, що вирішення питань про надання земельних ділянок комунальної власності у користування та власність фізичним та юридичним особам є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування, а тому суд не може втручатися в дискреційні повноваження Ізюмської міської ради.
Так, п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключно на пленарних завданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.   
Статтею 71 Закону України «Про місцеве  самоврядування в Україні» передбачено, що територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.
При цьому, рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року, визначено, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). 
Частиною другою ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. 
Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування». Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05). Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96). 
Згідно з пунктом 4 ч. 2 ст. 245 КАС України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому в разі, коли законом встановлено повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У разі ж коли суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач  повинен застосувати під час вчинення дії (прийняття рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.
Приписи абзацу другого ч. 4 ст. 245 КАС України встановлюють, що у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. 
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що рішення суду першої  інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими, а доводи апеляційних скарг їх не спростовують.   
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).  
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги Ізюмської міської ради Харківської області, ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2019 року, - без змін.
Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі тридцяти днів, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	Л.В. Мельнікова	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.С. Рєзнікова    О.М. Калитка   	
Постанова у повному обсязі складена і підписана 20 лютого 2020 року.