Номер провадження: 22-ц/813/3555/20 
Номер справи місцевого суду: 520/7050/18
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.01.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,                
за участю секретаря - Чепрас А.І.,
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 
позивач - ОСОБА_2 
відповідач - Одеська міська рада
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_3 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року у складі судді Гниличенко М.В.,
в с т а н о в и в:
У червні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Одеської міської ради та, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просили визнати право власності на сарай, площею 11,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , за набувальною давністю у відповідності до норм ст. 344 ЦК України, посилаючись на те, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 19.10.2000 за №155075 вони являються співвласниками квартири АДРЕСА_1 , поряд з їх житловим приміщенням розташований сарай, площею 11,3 кв.м., який був побудований батьком позивача ОСОБА_4 та яким позивачі відкрито та безперервно користуються на протязі п`ятдесяти років, оскільки їх житло має пічне опалення та в сараї зберігаються вугілля та дрова, будь-яких претензій з приводу користування сараєм від інших мешканців будинку не надходило, тому вони просять задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ОСОБА_3 , про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовлено. 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися з апеляційною скаргою, в якій просять його скасувати, постановити нове, яким позов задовольнити. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спірне майно сарай не є об`єктом самочинного будівництва та в оскаржуваному рішенні вказане майно визнано власністю відповідача. Діюче законодавство не містить обмежень для власників квартири, а не частки домоволодіння щодо визнання права власності за давністю користування. Життєва необхідність для позивачів в даному сараї підтверджена матеріалами справи, та квартира позивачів негазифікована, не має централізованого опалення, з огляду на що позивачі потребують приміщення для зберігання дров, вугілля та балонного газу.Висновок суду першої інстанції про те, що сарай, щодо якого позивачі просять визнати за ними право власності за набувальною давністю, споруджено в 1960-65 роки є помилковим, так як не підтверджений жодним достатнім та допустимим доказом, дослідженим судом при розгляді справи.В матеріалах справи відсутні будь-які допустимі та достатні докази того, що процедура введення спірного сараю до експлуатації не дотримана.Діючим законодавством не встановлено, що право власності за давністю користування може визнаватись виключно щодо безхазяйних речей та спадкового майна. Натомість, діючим цивільним законодавством встановлено зовсім інший порядок здобуття права власності на безхазяйні речі (стаття 335 ЦК України) та спадкове майно (книга 6 ЦК України). В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження права власності відповідача - Одеської міської ради на спірне майно станом на проміжок часу з 2007 року і до теперішнього часу.Матеріали справи містять достатній обсяг доказів (численні довідки органів комунального господарства, акт обстеження, показання свідків) щодо того, що саме позивачі тривалий час добросовісно і відкрито володіли та володіють спірним майном - сараєм, площею 11,3 кв.м., в АДРЕСА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу Одеська міська рада просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
У відповіді на відзив апелянти заперечували проти доводів, викладених в ньому, та просили апеляційну скаргу задовольнити.
У судовому засіданні 14.01.2020 позивачі та їх представник просили апеляційну скаргу задовольнити. 
У судовому засіданні 14.01.2020 представники відповідача та третьої особи заперечили проти апеляційної скарги та просили рішення залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, позивачів та представників учасників процесу, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції послався на декілька підстав унеможливлення задоволення позову, проте повністю погодитися з такими висновками суду неможна.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19.10.2000 позивачі є співвласниками квартири, по АДРЕСА_1 .
Будь-які документи щодо передачі земельної ділянки в оренду позивачам відсутні.
Біля будинку АДРЕСА_1 розташовані нежилі приміщення сараїв, одним із яких користуються позивачі.
Відповідно до довідки з місця проживання №97 від 10.05.2018 квартира АДРЕСА_1 є двокімнатною, житловою площею 20,4 кв.м., загальною площею 56,1 кв.м., має пічне опалення, балонний газ, каналізацію та в квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх підопічна ОСОБА_5 .
Відповідно до довідки КП ЖКС «Чорноморський» від 12.12.2013 житловий будинок АДРЕСА_1 не знаходиться на балансі вказаного підприємства з 1998 року.
ОСОБА_2 звертався до Київської районної адміністрації Одеської міської ради з приводу отримання правовстановлюючих документів на нежитлове приміщення - сарай, однак листом Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 14.07.2005 було запропоновано викупити вищезазначений сарай, у зв`язку з тим, що квартира приватизована. 
Відповідно до технічного паспорту станом на 05.07.2018 на нежитлове приміщення в будинку АДРЕСА_1 наявне приміщення, площею 11,3 кв.м.
Згідно з технічним описом і оцінки будівель та службових будов в інвентаризаційних документах 1959 року значиться сарай, площею 11,3 кв.м., по домоволодінню АДРЕСА_1 , власником вказана - місцева рада. 
Відповідно до опису для переоцінки визначення зносу будівель 1960 року по АДРЕСА_1 значиться сарай під літ. «З». 
Згідно з журналом зовнішніх обмірів від 07.12.1959 значиться сарай, площею 11,3 кв.м., під літ. «З», за адресою: АДРЕСА_1 . 
Позивачі вказують, що ним належить саме сарай під літ. «З», площею 11,3 кв.м. 
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що наявність вказаних документів спростовує обґрунтування суду щодо того, що спірний сарай є самочинним будівництвом, а пропозиція органу місцевої влади його викупу свідчить про його статус, який дозволяє не вважати майно самочинно побудованим. 
Згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Згідно з ч.4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України обставинами, які мають істотне значення є законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (строк володіння).
Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України (далі - ЗК), зокрема статтею 119. З огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об`єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Разом із тим, відповідно до ст.186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю.
Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Приналежність не має самостійного значення та за призначенням без головної речі використовуватись не може, у зв`язку з чим є залежною від головної речі і має допоміжний статус. Визначення речі приналежністю визначається її природними властивостями, а також характером відносин, що виникають з приводу господарської призначення речі.
Поняття та співвідношення головної речі та приналежності у світлі питання державної реєстрації права власності на нерухоме майно, також розкривалося у п. 1.2 ("Деякі акценти державної реєстрації права власності на нерухоме майно") Методичних рекомендацій стосовно визначення нерухомого майна, що знаходиться на земельних ділянках, право власності на які підлягає державній реєстрації", що були затверджені наказом Міністерства юстиції України № 660/5 від 14.04.2009 та діяли до квітня 2014 року). Так, Методичними рекомендаціями визначено, що приналежність не має самостійного значення та за призначенням без головної речі використовуватись не може, а тому, є залежною від головної речі і має допоміжний статус. За загальним правилом приналежність наслідує долю головної речі. Визначення речі приналежністю визначається її природними властивостями, а також характером відносин, що виникають з приводу господарського призначення речі.
І приналежність, і головна річ є фізично самостійними речами, але головна річ має самостійне значення, а приналежність - допоміжне і служить найбільш повному і найкращому використанню головної речі. Головна та приналежна речі утворюють одне ціле, яке передбачає їх використання за єдиним призначенням, а тому вони розглядаються як одна річ.
Державній реєстрації підлягає право власності на головну річ, а витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно має містити інформацію про приналежну річ у розділі "опис нерухомого майна".
Так, основним призначенням будинку є забезпечення власника і членів його сім`ї житлом. Відповідно до Будівельних норм і правил жиле приміщення (квартира) повинно складатися з жилої кімнати та інших допоміжних приміщень, а в умовах індивідуального жилого будинку - також інших господарських будівель (до яких, зокрема, відноситься сарай), розташованих на одній земельній ділянці з жилим будинком.
Те, що надвірні приміщення, огорожі та інші надвірні споруди, що обслуговують будівлю (сарай, паркан, колодязь), становлять разом з нею один інвентарний об`єкт, було визначено в Інструкції з бухгалтерського обліку необоротних активів бюджетних установ (затверджено наказом Державного казначейства України від 17.07.2000 № 64 (у редакції наказу Державного казначейства України від 21.02.2005 № 30)). 
Враховуючи норми ст.ст. 186, 380, 381 ЦК України, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі як на окремі об`єкти визнаватися не може. 
Вбачається зі справи, що позивачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , право власності набуте в порядку приватизації. Будь-які документи щодо передачі земельної ділянки, на якій розташований сарай, в оренду позивачам відсутні. 
При цьому, ОСОБА_2 звертався до Київської районної адміністрації Одеської міської ради з приводу отримання правовстановлюючих документів на нежитлове приміщення - сарай, однак листом Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради від 14.07.2005 було запропоновано викупити вищезазначений сарай, у зв`язку з тим, що квартира приватизована. 
Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року за № 266-ХХI житловий і нежитловий фонд м. Одеси був переданий у власність територіальної громади міста, тобто в комунальну власність.
Згідно зі ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.  
Відповідно до п.1 ст. 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.
Відповідно до вимог ч.5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
Отже, у спірного об`єкта нерухомого майна є власник в особі територіальної громади м. Одеса, який від зазначеного майна не відмовлявся, а статус майна дозволяє вирішити питання набуття права на майно у спосіб, який відповідає набуттю права на головну річ, проте позивачі, як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, передчасно звернулись до суду з даним позовом, оскільки вказане питання у позасудовому порядку не вирішували, з будь-якими заявами до Одеської міської ради про передачу у власність, користування (оренду) спірного об`єкта або земельної ділянки не звертались, тобто не використали способи захисту своїх прав.
Таким чином, визнати право власності за набувальною давністю в судовому порядку відповідно до вимог ст. 344 ЦК України на спірний сарай з вищенаведених підстав є неможливим, тому суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , проте частково шляхом невірного обгрунтування. 
Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржене рішення - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в решті рішення залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384  ЦПК України, суд 
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в решті рішення залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 23.01.2020.

Головуючий: 

Судді: