ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

10 лютого 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №583/3530/19 
Номер провадження 22-ц/816/153/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Ткачук С. С. 

сторони:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН»
на заочне рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 21 жовтня 2019 року в складі судді Сидоренка Р.В., ухвалене у м. Охтирка, 

                                                        в с т а н о в и в:  

21 серпня 2019 року ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. Мотивуючи свої вимоги тим, що 01 серпня 2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем укладено в електронній формі Договір позики № 56205, за умовами якого ОСОБА_1 отримала 1201 грн кредиту шляхом перерахування коштів на картковий рахунок, строком на 18 днів зі сплатою відсотків, на умовах строковості, зворотності та платності. У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 умов договору станом на 13 серпня 2019 року виникла заборгованість  у розмірі 51311,52 грн, з яких: 1201 грн - основний борг, 25290,63 грн - заборгованість за відсотками, 24819,89 грн - заборгованість за простроченими відсотками, яку позивач просив стягнути на свою користь, а також вирішити питання судових витрат.
Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 21 жовтня 2019 року позов  ТОВ «ВЕЛЛФІН» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» 1618 грн 92 коп заборгованості за договором позики № 56205 від 01 серпня 2016 року та 60 грн 70 коп судового збору, а всього 1679 грн 62 коп.
В іншій частині позову відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ТОВ «ВЕЛЛФІН» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Вказує про не врахування судом першої інстанції, що ТОВ «ВЕЛЛФІН» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги з надання у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності (розпорядження Нацкомфінпослуг № 2606 від 27 жовтня 2015 року, зареєстровано в реєстрі фінансових установ за № 16103225). Укладений між сторонами договір у формі електронного документа не суперечить положенням ЦК України, ТОВ «ВЕЛЛФІН» надав відповідачу обумовлену договором суму позики, але вона не виконала належним чим зобов`язання щодо повернення коштів, нарахована заборгованість підлягає стягненню на користь позивача.
Зазначає, що судом першої інстанції не досліджено та не взято до уваги порядок укладення Договору позики, який здійснюється з використанням одноразового ідентифікатора, що передбачено ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», однак суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, безпідставно послався на Закон України «Про електронний цифровий підпис», який відносини між сторонами не регулює. 
Вважає безпідставним посилання суду на правову позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 провадження 14-10цс18 щодо наслідків в частині стягнення процентів поза межами строку кредитування, оскільки обставини справи не є тотожними. Відповідач підписавши договір, погодилася з його умовами і зобов`язана їх виконувати поза межами строку кредитування незалежно від спливу строку.  
Від відповідача у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ВЕЛЛФІН» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги з надання у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності відповідно до розпорядження Нацкомфінпослуг № 2606 від 27 жовтня 2015 року, зареєстровано в реєстрі фінансових установ за № 16103225 (а.с. 14-27).
Порядок отримання та надання позики регламентується Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН», затвердженими наказом директора ТОВ «ВЕЛЛФІН» № 2-1 від 27 жовтня 2015 року, які розміщені на офіційному веб-сайті позивача.
На підставі оформленої відповідачем Заявки для отримання позики у встановленому п. п. 4.1, 4.2. Правил порядку, шляхом заповнення всіх полів Заявки, 01 серпня 2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 56205, за умовами якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти у сумі 1201,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язалася повернути позику через вісімнадцять днів та сплатити проценти (а.с. 28-34, 35-43).
У графіку розрахунків до договору позики № 56205 від 01 серпня 2016 року вказано, що сукупна вартість позики на дату погашення - 19 серпня 2016 року, складає 1618 грн 92 коп (1201 грн - сума по договору + 417,92 - сума до сплати процентів) (а.с. 42-43).
Згідно з п. 4.8 Правил, підтвердженням згоди заявника на отримання позики, є направлена на розгляд товариства заявка про надання позики з одночасною перевіркою банківської платіжної картки.
Відповідно до п. 4.10 Правил, відповідність зазначеної суми підтверджує належність рахунку для перерахування позики заявнику та підтверджує згоду заявника на отримання позики.
Відповідно до п. 6.10-6.12 Правил, товариство надає позику в порядку одночасного перерахування суми, зазначеної в договорі позики на рахунок банківської платіжної картки, зазначеної в заявці.
Перерахування грошових коштів здійснюється в строк не пізніше одного робочого дня з дати підписання договору позики сторонами.
Датою укладення договору позики між Товариством і позичальником є дата перерахування суми позики на банківський рахунок.
На виконання умов укладеного між сторонами договору позики, позивачем в порядку, встановленому п. 1.4 договору позики, через оператора послуг платіжної інфраструктури WAYFORPAY на картковий рахунок відповідача 01 серпня 2016 року було перераховано 1201 грн, що підтверджується повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 25 липня 2019 року № 4237-ВП, яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-екваер здійснює зарахування коштів, згідно з договором про організацію переказу грошових коштів № ВП-180516-3, укладеним 18 травня 2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» (а.с. 45, 46-50).
Згідно з розрахунком позивача, станом на 13 серпня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 за договором № 56205 від 01 серпня 2016 року становить 51311,52 грн, з яких: 1201 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 25290,63 грн - заборгованість за відсотками, 24819,89 грн - заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 44).
Частково задовольняючи позов ТОВ «ВЕЛЛФІН» та, визначаючи до стягнення лише суму сукупної вартості позики, зазначеної у погодженому сторонами графіку розрахунків до договору позики № 56205 від 01 серпня 2016 року, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про стягнення процентів після 19 серпня 2016 року (термін сплати позики), не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.  
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону. 
Підставами позовних вимог ТОВ «ВЕЛЛФІН» є неналежне виконання ОСОБА_1 умов договору позики, укладеного в електронній формі шляхом направлення заявки для отримання позики та отримання грошових коштів від ТОВ «ВЕЛЛФІН» у вигляді позики на платіжну картку, які вона не повернула у строк та в порядку, що встановлені договором.
За нормою ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Відповідно до  ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Загальні правила щодо форми договору визначено  ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до положень ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).
Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У ст. 3 цього Закону  визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Електронний  договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону № 675-VIII).
Статтею 12 Закону № 675-VIII визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону № 675-VIII передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1 статті 3 Закону № 675-VIII.
Таким чином, 01 серпня 2016 року ОСОБА_1 , оформивши у встановленому п. п. 4.1, 4.2. Правил надання грошових  коштів у вигляді позики на сайті ТОВ «ВЕЛЛФІН» заявку для отримання позики у розмірі 1201,00 грн на строк 18 днів, шляхом заповнення всіх полів заявки із зазначенням даних банківської картки, на яку просила перерахувати кошти, що підтверджується роздруківкою заявки з офіційного веб-сайта товариства https://creditup.com.ua. (а.с. 28-34), погодилася з умовами договору позики, оформленому сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 
Прийнявши позитивне рішення ТОВ «Веллфін» 01 серпня 2016 року через ТОВ ВК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», з яким у позивача укладено договір про організацію переказу грошових коштів № ВП-180516-3, здійснило переказ 1201,00 грн на платіжну картку відповідача (а.с. 45).
Отже, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики.
У п. 3.1 Договору позик сторони погодили, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься  відповідно до графіку розрахунків (а.с. 37).
За встановлених обставин укладення Договору позики та не виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо повернення позики та нарахованих відсотків за користування коштами, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики - 1201,00 грн та процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 01 серпня 2016 року по 19 серпня 2016 року у сумі 417,92 коп.

Перевіряючи вимогу позивача в частині відмови у стягненні основних та додаткових процентів за користування позикою за період 01 серпня 2016 року по 13 серпня 2019 року в сумі: 25290,63 грн - заборгованість за відсотками, 24819,89 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, колегія суддів виходить з такого.
За положеннями ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. 
Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження №  4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.
Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами договору позики № 56205 від 01 серпня 2016 року ТОВ «ВЕЛЛФІН», як фінансова установа, надало позичальнику суму позики, а остання зобов`язувалася повернути надану позику у повному обсязі 19 серпня 2016 року.
Таким чином, позикодавець ТОВ «ВЕЛЛФІН» відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 19 серпня 2016 року. Після закінчення строку його дії, у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.
Із дослідженого колегією суддів розрахунку заборгованості вбачається, що визначена позивачем до стягнення заборгованість за відсотками за договором (25290,63 грн) та простроченими відсотками (24819,89 грн) за користування позикою нарахована за 1089 календарних днів і включає період з 01 серпня 2016 року по 13 серпня 2019 року, який виходить за межі строку надання позики - 18 днів.
Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому заявлена позикодавцем ТОВ «ВЕЛЛФІН» вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості за основними та додатковими процентами за користування позикою за період з 01 серпня 2016 року по 13 серпня 2019 року обґрунтовано залишена судом першої інстанції без задоволення і доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду в цій частині.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд   
                                                    п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» залишити без задоволення.
Заочне рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 21 жовтня 2019 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -                                                                                             О.Ю.Кононенко

Судді:                                                                                                        В.І. Криворотенко

                                                                                                                    С.С. Ткачук