ПОСТАНОВА 
Іменем України

30 січня 2020 року                                                                  м. Кропивницький

справа № 385/954/19
провадження № 22-ц/4809/251/20 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
       Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І., 
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
       розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 25 жовтня 2019 року, у складі судді Панасюка І.В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У червні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову зазначено, що 30 липня 2013 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 4800,00 грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ними договір, що підтверджується підписом в заяві. 
Позивач свої зобов`язання, передбачені кредитним договором виконав в повному обсязі. Відповідач передбачені кредитним договором зобов`язання щодо своєчасності погашення кредиту та сплати нарахованих відсотків за користування кредитом належним чином не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість. Станом на 31 травня 2019 року заборгованість склала 126130,30 грн, з яких: 4627,13 грн. – заборгованість за кредитом; 121503,17 грн – заборгованість за процентами.

Короткий зміст рішення суду
Заочним рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 25 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість по наданому кредиту в розмірі 4627,13 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні вимоги про стягнення процентів відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість по тілу кредиту, яка підлягає стягненню з неї на користь банку. В частині вимог про стягнення процентів та неустойки суд дійшов висновку про безпідставність пред`явлених вимог оскільки позивач не довів, що при укладенні договору сторони дійшли згоди по такі умови. 
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
       Не погоджуючись з рішенням суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення районного суду в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити у повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін. Стягнути з відповідача судові витрати.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, допустивши грубе порушення норм цивільного права та невірно застосував норми права.
Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, враховуючи передбачений договором розмір відсотків.
Місцевим судом неналежним чином вивчено надані документи, а саме Анкету про приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 30.07.2013 підписану відповідачем, що призвело до помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом.
Звертає увагу суду, що не може бути взята до уваги позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 про те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін по сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин, оскільки вказана позиція висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб.
У даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення, чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору. Під час підписання анкети-заяви відповідач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку щодо умов кредитування і таким чином приєднався до запропонованої Банком пропозиції.
Також, суд не врахував, що кредитний договір є оплатним, а надання безпроцентних кредитів заборонено законом. Крім того ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачене право позикодавця на отримання від позичальника обумовлених договором процентів, а в разі відсутності такої умови, то процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. У зв`язку з цим він вважає, що суд не мав підстав для відмови в законній вимозі позивача про стягнення процентів. 
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
Відзиву на апеляційну скаргу не надходили, що згідно вимог ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.
Суд першої інстанції встановив такі обставини
30.07.2013 сторони уклали кредитний договір у виді анкети-заяви позичальника, згідно якого АТ КБ «ПРИВАТБАНК», надав ОСОБА_1 кредит у сумі 4800,00 грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено, що позичальник зобов`язується погашати кредит та сплачувати відсотки за його користуванням в порядку та строки відповідно до умов договору, тарифів та заяви, відсотків, винагороди. 
Розрахунок заборгованості проведений АТ КБ «ПРИВАТБАНК» станом на 31 травня 2019 року заборгованість склала 126130,30 грн, з яких: 4627,13 грн. – заборгованість за кредитом; 121503,17 грн – заборгованість за процентами.
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Оскільки ціна позову не досягає ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а справа не відноситься до жодної з категорій справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до вимог ч.1 ст.368, ч.1 ст.369 ЦК України, суд розглядає її в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників.
У зв`язку з розглядом справи за відсутності її учасників, відповідно до ч.13 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України судове засідання не проводиться і фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Крім того, згідно з частинами 4, 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.
Оскільки у цій справі рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині вирішення вимог про стягнення на користь банку процентів та неустойки, то, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Таким чином, законність і обґрунтованість рішення суд в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» тіла кредиту не перевіряється. 
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Згідно з приписами ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).
Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Цивільне судочинство базується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).
Колегія суддів наголошує, що у справах про відповідальність боржника за невиконання зобов`язання, зокрема грошового, саме позивач зобов`язаний довести наявність невиконаного зобов`язання, підстави його виникнення та розмір.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на анкету-заяву ОСОБА_1 від 30 липня 2013 року про приєднання ним до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.7), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» «Укніверсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с.8), Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 9 - 32).
Суд першої інстанції правильно встановив, що надані витяги з Тарифів банку і Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису ОСОБА_1 , а в його анкеті-заяві відсутня відмітка про те, що пам`ятка клієнта, яка містить, зокрема, Тарифи та основні Умови обслуговування й кредитування ним отримані і він ознайомлений з їх змістом.
Суд також врахував, що відповідач не визнав факт укладення договору на умовах, про які заявив банк у позовній заяві та доданому до неї розрахунку заборгованості.
Колегія суддів погоджується з оцінкою наявних в матеріалах справи доказів, здійсненою судом першої інстанції. 
Суд обґрунтовано відхилив надані позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку а також витяг з Тарифів обслуговування, які, нібито, видрукувані із сайту банку (http:privatbank.ua/terms/), оскільки інформація, що в ній зазначена, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони зобов`язання (в цій справі - банку), яка може вносити на власний розсуд будь-які зміни в Умови та Правила. При цьому відсутні докази того, що умови, які в них зазначені доведені до відома відповідача на час укладення договору і прийняті ним. 
Правильним є висновок суду першої інстанції, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Водночас, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідача було ознайомлено саме з тими Тарифами, а також Умовами і Правилами надання банківських послуг, які були чинними саме на момент підписання ним заяви - приєднання, а також з подальшими їх змінами. Разом з тим, підписана ОСОБА_1 заява-приєднання не містить умов про проценти та їх розмір.
Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин правил ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим банком з часу виникнення спірних правовідносин, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил у тій редакції, яка є найбільш сприятливою для задоволення позову.
Оскільки витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як стандартну форму та частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети.
При вирішенні спору суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми, які до них застосовуються, а також, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, врахував висновок Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 03 липня 2019 року по справі ЄУН 342/180/17.
За відсутності доказів того, що сторони у встановленому чинним законодавством порядку погодили умови щодо процентів за користування кредитом, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні вимог про їх стягнення.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав які передбачені ст. 625 та ст. 1048 ЦК України, позивач не пред`являв.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на встановлену ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» заборону надання безпроцентних кредитів, за винятком передбачених законодавством випадків, не може бути неспростовним аргументом платності укладеного між сторонами договору та достатньою підставою для задоволення вимог про стягнення процентів так, як Закон не визначає конкретні умови оплати за користування кредитом (розмір процентної ставки та строк сплати). Крім того, така заборона поширюється лише на банки, а не на споживачів їх послуг.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд першої інстанції дотримався зазначених вимог процесуального закону та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, в його оскаржуваній частині.
Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. 
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в частині, яка оскаржується немає.
Про судові витрати
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції залишає рішення суду першої інстанції без змін, то передбачених ч. 13 ЦПК України підстав для зміни розподілу судових витрат немає, а витрати позивача на сплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги покладаються на нього. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
Заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 25 жовтня 2019 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 30 січня 2020 року.

       Головуючий суддя                                                         А.М. Головань
       Судді                                                                                 О.Л. Карпенко
                                                                                        С.І. Мурашко