ПОСТАНОВА
Іменем України

05 лютого 2020 року 
Київ
справа №1.380.2019.000250
адміністративне провадження №К/9901/31381/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Дашутіна І.В.,
суддів: Шишова О.О.,  Яковенка М.М., 

розглянув в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2019 у складі колегії суддів: Онишкевича Т.В., Іщук Л.П., Обрізка І.М. у справі №1.380.2019.000250 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, - 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
1.           ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в якому просив:
-  визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.07.2018 №228-18 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 
- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
2. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.06.2019 позовні вимоги задоволено.
2.1. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2019 апеляційну скаргу відповідача задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог.
3.          Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено:
3.1. Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області 18.09.2017 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
3.2. З матеріалів особової справи позивача 2018LV 0035 встановлено, що останній народився у місті Нальчик, Кабардино-Балкарської республіки, Російська Федерація, за національністю - балкарець, віросповідання - мусульманин. Освіта - середня. Сімейний стан - неодружений. Рідна мова - вільно володіє балкарською, російською мовою, розуміє та спілкується турецькою та частково українською.
3.3. Дані про особу встановлено на підставі національного паспорта громадянина Російської Федерації НОМЕР_1, виданого 05.12.2013 Федеральною міграційною службою, Російської федерації.
3.4. У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник вказує, що на батьківщині в Кабардино-Балкарській республіці Російської Федерації зазнавав переслідування зі сторони влади, тому в подальшому побоюється стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання та політичних переконань. Зазначає, що не може користуватись захистом Російської Федерації, оскільки влада цієї країни переслідує його за участь в мирних мітингах та не дозволяє здійснювати обряди віросповідання у визначених його духовником способах та місцях.
3.5. Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області розпочато процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, згідно наказу відповідача від 09.10.2017 №251 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».
3.6. У подальшому, наказом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській областівід 12.12.2017 № 294 продовжено строк розгляду заяви про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
3.7. Матеріалами особової справи №2017LV0035 підтверджено, що раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до територіальних органів міграційної служби позивач не звертався.
3.8. Департамент захисту національної державності Служби безпеки України у відповідь на запит Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській областіповідомив про недоцільність прийняття рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що його перебування в Україні може становити суспільну небезпеку та суперечити охороні громадського порядку.
3.9. Як зазначено у висновку від 16.07.2018 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі № 2017LV0035, на підставі аналізу матеріалів особової справи та інформації по країні походження, було встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
3.10. Державною міграційною службою України 16.07.2018 прийнято рішення №228-18, яким підтримано висновок Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 5 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
3.11. Про зазначене рішення позивача повідомлено повідомленням №128 від 13.08.2018 року.
3.12. Не погодившись із прийнятим рішенням позивач звернувся до суду із вказаним позовом. 
4. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вказав на те, що заява позивача про надання статусу біженця є обґрунтованою, а ситуація, яка склалася в країні його походження, є несприятливою, в той час як відповідачем належна перевірка фактів, викладених позивачем, не проводилася, запити у відповідні органи не були зроблені, тому відповідачем як суб`єктом владних повноважень не було належним чином обґрунтовано та передчасно зроблено висновок про відмову в задоволенні заяви позивача. Судом також вказано, що не існує точних критеріїв визначення системності утисків чи переслідувань владою громадян, адже вони мають визначатися з урахуванням кожної конкретної ситуації та носять оціночний характер.
4.1. Задовольняючи апеляційну скаргу відповідача та приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог апеляційний суд встановив, що позивачем до заяви, що подана до міграційного органу, не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, жодних доказів про факти реальних погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Російської Федерації. Позивач також не вказав, чим можуть бути підтвердженні обставини ймовірної небезпеки для на неї у випадку повернення до країни громадянської належності - Російської Федерації.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
5.          Позивачем подано касаційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
5.1.Доводи касаційної скарги грунтуються на тому, що судом апеляційної інстанції помилково зроблено висновок про відсутність реальної загрози життю позивача. Скаржник зазначає про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, зокрема частини третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно дослідження фактів, на які посилаються учасники справи.
5.2. Позивачем також було подано заяву про приєднання до касаційної скарги, поданої його адвокатом, в якій посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить його скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд. Зазначає, що розгляд апеляційної скарги відбувався за його відсутності, про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги позивач належним чином повідомлений не був.
6. Відповідачем подано відзив на касаційну скаргу, в якому орган міграційної служби просить залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін. Відповідач посилається на правильність дослідження судом апеляційної інстанції обставин справи, та вважає, що матеріали особової справи, зокрема протокол співбесіди, підтверджують дійсну мету прибуття позивача до України.
                                                                      МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
7. Частиною другою статті 19 Конституції України від 28.06.1991 №254к/96-ВР визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
8. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (надалі - Закон № 3671-VI).
9. Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
10. Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
11. Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
12. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
13. Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону №3671-VI, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
14. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
15. При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
16. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
17. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
18. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
19. Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.
20. Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.
21. Так, Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.
22. Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
23. Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
24. Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
25. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).
26. Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
27. Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
28. Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону № 3671-VI.
29. За змістом частини першої цієї статті не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
30. Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.
31. Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач 18.08.2017 прибув до України літаком Стамбул-Львів, однак був затриманий у зв`язку з його перебуванням у міжнародному розшуку правоохоронними органами Російської Федерації для притягнення до кримінальної відповідальності за організацію незаконного збройного формування або участі у ньому (частина друга статті 208 Кримінального кодексу Російської Федерації).
32. Разом з тим, в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказав про його переслідування на території Російської Федерації за ознаками віросповідання та політичних переконань. Крім того зазначає, що не може та не бажає повернутися до країни свого попереднього постійного проживання (Турецька Республіка) внаслідок побоювань притягнення до кримінальної відповідальності, переслідування та видача властям Російської Федерації.
33. При цьому, у протоколі співбесіди від 06.10.2017 № 1 на питання: чи не переслідують його в країні громадянської належності за ознаками національності, позивач відповів «Ні». На питання: чи не відноситься він до окремої соціальної групи, що проживає в його країні, теж відповідь «Ні». На питання: «До якої політичної, релігійної, військової чи громадської організації Ви належите?» позивач відповів: «Я не належу до будь-якої організації». На питання: «Які у Вас політичні переконання, через які Вас переслідують в РФ?» позивач зазначив, що «не має політичних переконань, через які його б переслідували в РФ».
34. Як встановлено судом апеляційної інстанції, і у протоколі співбесіди від 06.10.2017 №1 і у протоколі співбесіди від 09.11.2017 №2 позивачем зазначено, що метою його перебування в Україні є одруження з українською дівчиною. При цьому, у протоколі співбесіди від 09.11.2017 № 2 на питання: «Чому Ви вирішили саме в Україні звернутись за отриманням притулку?» позивач відповів: «Я їхав в Україну з метою одружитись з громадянкою України, і шукати тут притулку бажання не було. Проте, так склались обставини, що для мене це стало просто необхідно».
35. Водночас, у матеріалах справи містяться докази перебування позивача у розшуку за вчинення на території Російської Федерації кримінально караного злочину, передбаченого частиною другою статті 208 Кримінального кодексу Російської Федерації (організація незаконного збройного формування або участь у ньому).
36. За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що злочин, який інкримінується ОСОБА_1 , здійснено виключно з особистих причин, то звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою без громадянства, може свідчити про намагання уникнути покарання.
37. Крім того, у даному випадкупозивачем до заяви, що подана до міграційного органу, не надано документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
38. Разом з тим, позивачем також не було вказано, чим можуть бути підтвердженні обставини ймовірної небезпеки для на неї у випадку повернення до країни громадянської належності - Російської Федерації.
39. Скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції положень частини третьої статті 308 Кодексу адміністратвиного судочинства України, оскільки, на його думку, судом не надано належної оцінки доводам позивача та доказам, наданим на їх підтвердження.
40. Так, положеннями вказаної статті визначено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
41. Колегія суддів зазначає, що в даному випадку судом апеляційної інстанції було переглянуто рішення суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі та належним чином надано оцінку доказам, які містяться в матеріалах адміністративної справи.
42. Як правильно встановлено судом апеляційної інстанції, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження реальних побоювань ОСОБА_1 за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, як і докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Такі докази також не було надані до міграційного органу при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
43. Враховуючи те, що звертаючи до органу міграційної служби, заявник зацікавлений в наданні усієї можливої інформації та доказів на підтвердження загрози життю та здоров`ю, Верховний Суд вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції про відсутність конкретних фактів про можливі утиски через політичні погляди щодо позивача у країні походження, оскільки така інформація не була належним підтверджена та обгрунтована.
44. Крім того, позивачем також не було надано доказів на підтвердження фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім`ї, не надано доказів перебування членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, не надано доказів причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.
45. У даному випадку, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач належним чином дослідив який рівень небезпеки для позивача існував на момент залишення ним країни свого походження, у тому числі, з урахуванням країни походження позивача, та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.
46. При цьому, матеріали справи не містяіть інформації на підтвердження факту переслідувань позивача за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.
47. Враховуючи вищевказані обставини, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції та вважає, що оскаржуване рішення відповідача прийнято на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.
48. Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права не знайшли свого підтвердження. 
49. Аргументи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права щодо неповідомлення позивача про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги спростовуються наявними у справі матеріалами. Так, судові засідання, призначені апеляційним судом на 11.09.2019 року та 25.09.2019 року були відкладені за заявами представника позивача. У судовому засіданні 02.10.2019 року був присутній представник позивача Богуш І.М., який відповідно до розписки (т.2, а.с.117) був повідомлений про відкладення судового розгляду на 15 год. 40 хв. 09.10.2019 року. Відповідно до протоколу судового засідання від 09.10.2019 року (т.2, а.с. 128), розгляд справи також здійснено у присутності представника позивача Богуша І.М.
50. З огляду на зазначене, Верховний Суд не встановив також порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судових рішень при їх ухваленні.
51. Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
52. З огляду на наведене, касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
53. Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
54. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
55. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.10.2019 у справі №1.380.2019.000250 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення - залишити без змін.
56. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Суддя-доповідач                                                                                        І.В. Дашутін

Судді                                                                                                            О.О. Шишов

                                                                                                                         М.М. Яковенко