Постанова
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 487/4002/11
провадження № 51-4286 км 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисника                                        ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Миколаївського апеляційного суду від 27 червня 2019 року щодо ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за                                              № 12017150030000065, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився у м. Миколаєві, зареєстрований та проживає                 у АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2016 року за              ч. 2 ст. 309 КК з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки, підставі ст. 75 звільнений від відбування покарання                                   з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 6 червня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 186 КК та призначено йому покарання за ч. 1 ст. 186 КК у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.
Вироком Миколаївського апеляційного суду від 27 червня 2019 року вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 6 червня 2018 року в частині призначення покарання ОСОБА_7 скасовано.
Призначено ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 186 КК покарання у виді у виді 6 місяців арешту.
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2016 року, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 1 (один) місяць.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено обчислювати з моменту звернення вироку до виконання.
У решті вирок залишено без зміни.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 5 січня 2017 року близько 3 год знаходячись у квартирі АДРЕСА_2 , умисно, з корисливого мотиву, відкрито, очевидно для потерпілого викрав мобільний телефон марки «Iphone 5S», який належав потерпілому ОСОБА_8 , та, утримуючи викрадене майно при собі, покинув приміщення квартири, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду у розмірі 6 700 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , просить скасувати вирок Миколаївського апеляційного суду від 27 червня 2019 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Захисник у поданій касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції неналежним чином врахував ступінь суспільної небезпеки, тяжкість вчиненого злочину та особу винного.
Захисник вважає, що оскаржуваний вирок суду апеляційної інстанції та вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2016 року можуть виконуватись окремо. 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу захисника необґрунтованою та просила відмовити у її задоволенні. 
Захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , підтримав подану касаційну скаргу та просив її задовольнити.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в  оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7  у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК, за який його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 1 ст. 186 КК у касаційному порядку не оскаржуються.
Доводи захисника про те, що суд апеляційної інстанції неналежним чином врахував ступінь суспільної небезпеки, тяжкість вчиненого злочину та особу винного, не ґрунтуються на вимогах закону.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-67 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, які судами при призначенні покарання ОСОБА_7 попередніх інстанцій дотримано.
Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
У відповідності з вимогами статті 71 КК якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Згідно частини 3 статті 72 КК основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.
Призначаючи покарання, суд апеляційної інстанції врахував що ОСОБА_7 вчинив злочин, який, відповідно до положень ст. 12 КК, відноситься до злочинів середньої тяжкості, раніше судимий, вчинив умисний корисливий злочин у період іспитового строку, характеризується позитивно, обставинами, що пом`якшують покарання визнав щире каяття обвинуваченого, визнання ним провини, обставиною, яка обтяжує покарання суд визнав рецидив злочину.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що наведені обставини в їх сукупності свідчать про підвищену суспільну небезпеку особи ОСОБА_7 , схильність до продовження злочинної діяльності та небажання ставати на шлях виправлення. Суд першої інстанції призначив покарання ОСОБА_7 , хоча і в межах санкції ч. 1 ст. 186 КК, але воно за своїм видом та розміром є явно несправедливим через його м`якість. У порядку ч. 2 ст. 409 КПК суд апеляційної інстанції скасував вирок та призначив покарання у виді 6 місяців арешту в межах встановленої санкцією статті, яке за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання відповідає вимогам ст. 65 КК та є справедливим щодо досягнення мети покарання, виходячи з вимог ст. 50 КК, а також відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. 
Судом встановлено, що ОСОБА_7 вчинив новий злочин 5 січня 2017 року, тобто в період іспитового строку, призначеного вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2016 року.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки; на підставі ч. 1 ст. 75 КК звільнено засудженого від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 роки. Вироком Заводського районного суду                  м. Миколаєва від 6 червня 2018 року визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян,  що становить 850 грн.
Суд апеляційної інстанції скасовував вирок Заводського районного суду                 м. Миколаєва від 6 червня 2018 року, ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 186 КК покарання у виді 6 місяців арешту; на підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2016 року та остаточно призначив ОСОБА_7 покарання, у виді 2 років 1 місяця позбавлення волі. 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо того, що у разі, коли особа була засуджена до арешту або позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (статті 75, 104 КК) або була звільнена від відбування покарання умовно-достроково (статті 81, 107 КК) і в період іспитового строку або строку умовно-дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м`які види покарання.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи вирок місцевого суду щодо                       ОСОБА_7 у частині призначеного покарання, та призначаючи йому остаточне покарання на підставі ст. 71 КК, цих вимог дотримався.
Доводи захисника, що оскаржуваний вирок суду апеляційної інстанції та вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 лютого 2016 року можуть виконуватись окремо є безпідставними з огляду на те, що суд апеляційної інстанції скасував вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання, яким було призначене покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, і призначив покарання за правилами ст. 71 КК України.
Переконливих доводів, які би спростовували висновок суду апеляційної інстанції щодо розміру та виду призначеного покарання, не встановлено.
Колегія суддів Верховного Суду погодилася з мотивами прийнятого рішення судом апеляційної інстанції та не встановила явної невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
За таких обставин оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим. 
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на вирок Миколаївського апеляційного суду від 27 червня 2019 року залишити без задоволення.
Вирок Миколаївського апеляційного суду від 27 червня 2019 року залишити без зміни.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                  ОСОБА_3