Постанова 
Іменем  України
 
14 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 303/4548/17
провадження № 61-15729св18
ерховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Підприємство об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» ,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 вересня 2017 року у складі судді Носова В. В. та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 30 січня 2018 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Кожух О. А., Готри Т. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» (далі - ПОГ «Мукачівське УВП № 1 УТОС», підприємство) про визнання незаконним та скасування наказу від 19 липня 2017 року № 35/К та поновлення на роботі.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що наказом директора ПОГ «Мукачівське УВП № 1 УТОС» Дейчука Д. О. від 19 липня 2017 року № 35/К її звільнено із посади чергової по гуртожитку у зв`язку із скороченням штату на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). При звільненні їй не було запропоновано всі вакантні посади, які були на підприємстві впродовж двох місяців з часу попередження про звільнення до дня звільнення.
Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного Закарпатської області від 26 вересня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 30 січня 2018 року, позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ директора ПОГ «Мукачівське УВП № 1 УТОС» від 19 липня 2017 року № 35/К про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади чергової по гуртожитку у зв`язку зі скороченням штату (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України). Поновлено ОСОБА_1 на підприємстві на посаді рівнозначній чергового по гуртожитку. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що відповідачем не надано доказів того, що ОСОБА_1 було запропоновано всі інші вакантні посади, які з`явились на підприємстві впродовж двомісячного періоду з дня попередження про звільнення і які існували на день звільнення, а тому при звільненні позивача відповідачем не дотримані вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП України.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
У березні 2018 року ПОГ «Мукачівське УВП № 1 УТОС» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 30 січня 2018 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для справи, не надали належної оцінки доказам, які стверджують, що роботодавець запропонував позивачу наявні на той час на підприємстві посади, від яких позивач відмовилась, а нових вакантних посад на час звільнення позивача на підприємстві не з`явилось. ОСОБА_1 не довела ту обставину, що на підприємстві були наявні вакантні посади, які вона могла б займати.
У вересні 2018 року надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу, в яких позивач просила відхилити касаційну скаргу ПОГ «Мукачівське УВП № 1 УТОС», оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - залишити без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі та витребувано матеріали справи.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-ІХ (далі - Закон №460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у березні 2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом №460-ІХ.
Відповідно до частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що наказом від 04 квітня 2016 року № 6/К ОСОБА_1 , група інвалідності - перша «Б» по зору, прийнята на роботу черговою по гуртожитку з 04 квітня 2016 року на умовах неповного робочого часу (згідно з графіку чергувань, 50% норми тривалості робочого часу встановленого на місяць) з оплатою 0,5 посадового окладу згідно штатного розпису.
Наказом від 12 травня 2017 року № 23/К «Про проведення організаційно-штатних заходів із скорочення чисельності і штату працівників» вирішено виключити з 19 липня 2017 року з штатного розпису такі посади:1) завідувач бібліотеки - 1 штатна одиниця; 2) охоронець - 4 штатні одиниці; 3) прибиральник території - 2 штатні одиниці; 4)черговий по гуртожитку - 8 штатних одиниць; 5) монтажник санітарно-технічного устаткування - 1 штатна одиниця (а. с. 21).
12 травня 2017 року підприємство надіслало позивачу попередження про майбутнє звільнення із займаної посади згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України з 19 липня 2017 року (а. с. 22 ).
ПОГ «Мукачівське УВП № 1 УТОС» надіслало позивачу пропозицію від 12 травня 2017 року № 40, в якій запропонувало ОСОБА_1 продовжити працювати на підприємстві на інших посадах: сторож, соціальний працівник, прибиральник службових приміщень, каштелян (а. с. 23). Проте відповідачне виконав обов`язку щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення.
Наказом від 19 липня 2017 року № 35/К «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено із посади чергової по гуртожитку у зв`язку з скороченням штату на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Крім того суди встановили, що у «Мукачівське УВП № 1 УТОС» відбулись зміни в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників, де працювала позивач.
Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями статті 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. 
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. 
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Судами попередніх інстанцій установлено, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язку щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення.
Встановивши, що позивачу не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакансії, відповідно до штатного розпису ПОГ «Мукачівське УВП №1 УТОС», суди попередніх інстанцій дійшли законного та обґрунтованого висновку про порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України.
Аргументи касаційної скарги щодо дотримання відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні позивача та надання їй пропозиції про всі наявні в товаристві вакантні посади, які вона могла б зайняти, були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Заявник посилається на недоведення позивачем невиконання обов`язку підприємства запропонувати усі наявні вакансії упродовж строку попередження про наступне звільнення. Проте у трудових спорах, зокрема у спорах про поновлення на роботі, тягар доведення правомірності звільнення працівника покладається на роботодавця, а не на працівника.
Доводи наведені у касаційній скарзі зводяться до власного тлумачення позивачем норм права та до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, а також зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, оскільки відсутні підстави для скасування судових рішень.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» залишити без задоволення.
Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 30 січня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
 
                                                                                                                         А. С. Олійник
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний