Ухвала
 
17 лютого 2020 року 
м. Київ
 
справа №  200/8550/18
провадження № 61-16495ск19
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Сердюка В. В., вирішуючи     питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 
2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору іпотеки припиненим,
 
ВСТАНОВИВ:
 
30 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2019 року, яка не відповідала вимогам статей 390, 392 ЦПК України.  
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2019 року касаційну скаргу заявника залишено без руху до 10 жовтня 2019 року, судом запропоновано заявнику навести інші підстави для поновлення строку та надати відповідні докази, зменшено розмір судового збору до 967, 35 грн. 
 
На виконання вимог указаної ухвали суду касаційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла заява про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення.
 
Як на поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження судового рішення заявник повторно посилається на те, що копію постанови апеляційного суду вона не отримала, про її існування їй стало відомо лише 29 серпня 2019 року з інтернет порталу «Єдиний державний реєстр судових рішень».
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року визнано наведені  ОСОБА_1 підстави для поновлення строку на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2019 року неповажними, продовжено ОСОБА_1   строк для усунення зазначених недоліків касаційної скарги до 21 листопада 
2019 року. 
 
25 жовтня 2019 року вказана ухвала Верховного Суду була направлена 
ОСОБА_1 на адресу АДРЕСА_1 .
 
30 жовтня 2019 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків, до яких заявник додала відповідь з Дніпровського апеляційного суду від 
17 жовтня 2019 року про те, що 02 серпня 2019 року оскаржувана постанова апеляційного суду направлялась їй рекомендованим листом, проте вказане відправлення повернулося на адресу апеляційного суду 06 вересня 2019 року без вручення адресату.
 
Проте, 06 грудня 2019 року, конверт разом з копією ухвали Верховного Суду від 
21 жовтня 2019 року, що був направлений ОСОБА_1 за адресою, вказаною нею у касаційній скарзі, повернувся до суду касаційної інстанції із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2019 року продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків до 20 січня 2020 року, зокрема запропоновано сплатити судовий збір за подачу касаційної скарги.
 
Проте, 05 лютого 2020 року, конверт разом з копіями ухвал Верховного Суду від 
21 жовтня 2019 року та 19 грудня 2019 року, що був направлений ОСОБА_1 за адресую, вказаною нею у касаційній скарзі, повернувся до суду касаційної інстанції із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».
 
Оскільки на час постановлення цієї ухвали вимоги ухвали Верховного Суду від 
10 вересня 2019 року  ОСОБА_1 не виконані в частині сплати судового збору, касаційну скаргу слід визнати неподаною і повернути заявнику на підставі частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України. 
 
Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
 
За змістом статті 185 ЦПК України, якщо заявник не усунув недоліки скарги у строк, встановлений судом, скарга вважається неподаною і повертається заявнику.
 
З урахуваннями вищевикладеного, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає поверненню заявнику.
 
У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
 
Відповідно до частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
 
Зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права.
 
Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.
 
Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

 
Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору іпотеки припиненим вважати неподаною та повернути заявнику.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                          В. В. Сердюк