ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

14 січня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/3691/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Юрко І.В. (доповідач), суддів:  Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,     
секретарі судового засіданні Сколишеві О.О.,
за участі представника позивача Агєєвець Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року в адміністративній справі №280/3691/19 (головуючий суддя першої інстанції Максименко Л.Я., рішення у повному обсязі складено 17 вересня 2019 року) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними та скасування рішень, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

                                                    В С Т А Н О В И В:
Позивач 30.07.2019 року звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя, в якому просив: 
- визнати протиправними та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії, викладені у відмовах  від 26.02.2019 року, 14.03.2019  року та 09.04.2019 року; 
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не призначення йому пенсії; 
- зобов`язати відповідача призначити йому  та виплачувати пенсію за віком з 12 лютого 2019 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що постійним місцем проживання ОСОБА_1 з 1992 року є Ізраїль. Вказує, що представник позивача звернувся до пенсійного  органу  із заявою про призначення   ОСОБА_1 пенсії за віком. Проте, листами від 26.02.2019  року, 14.03.2019 року та 09.04.2019 року відповідач відмовив у  призначенні пенсії, посилаючись, що у позивача відсутня реєстрація на території України та не надано документ, що посвідчує особу. Позивач вважає таку відмову протиправною.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року здійснено процесуальне правонаступництво первинного відповідача його правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від  17 вересня 2019 року у задоволенні позовних  вимог  відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду  скасувати та ухвалити нове рішення  про  задоволення  позовних  вимог  в  повному  обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції вийшов за межі позову та всупереч  зазначеним  у  відмовах  підставам, встановив що позивачем не доведено належності до громадянства України. Відповідач не обгрунтовував свою відмову такою підставою. Не надання позивачем-громадянином України діючого українського паспорта не є достатньою підставою для відмови в заяві про призначення пенсії у разі, коли пенсійному органу був наданий інший документ, який відповідає вимогам п.2.9 Порядку 22-1. Позивачем було надано до пенсійного органу посвідчення особи. У позивача немає іншого документу, крім посвідчення, який би містив інформацію про його особу, місце проживання та вік. Позивач є громадянином України та досяг усіх необхідних умов призначення пенсії за віком.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив  відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В обгрунтування відзиву на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що позивач не є громадянином України, оскільки до суду не надано жодного документа, який би засвідчував належність позивача до громадянства України.
Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримала, просила їх задовольнити.
          Позивач та представник відповідача в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 
Відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.           
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, встановила наступне. 
Позивач - ОСОБА_1   є  громадянином  Ізраїлю,  що  підтверджується  посвідченням  особи  (а.с.28-29). Місцем проживання позивача є держава Ізраїль.
02.12.2018 року позивач звернувся до пенсійного  органу із заявою про призначення пенсії (а.с.49-50).
Листами від 26.02.2019 року №129/К-10, від 14.03.2019 року №188/К-2 та від 09.04.2019 року №   297/К-10  Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя області повідомило позивача про  необхідність   подання  документу, що  засвідчує особу та довідки  про  місце  проживання /реєстрації  особи  в  Україні (а.с.54-55, 56-57, 60). 
Позивач не погодившись із вказаними  відповідями, оскаржив  їх  до  суду.
          Відмовляючи в задоволенні позовних  вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано  пенсійному  органу всіх документів, необхідних для призначення пенсії за віком. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з  висновком суду першої інстанції про  відмову  в  задоволенні  позову з огляду на  таке.
Згідно із ч.1 ст.46 Конституції України  громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст.25 Конституції України).
Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року (далі по  тексту - Закон №1058-IV), загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Таким чином, особи, які проживають в державі Ізраїль, як громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України і пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.
Частиною 3 ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини встановлено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV від 11.12.2003  року, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.
Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі по  тексту - Закон №1788-XII) та Законом №1058-ІV, якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.
Згідно із ч.ч. 3, 4 ст.1 Закону №1788-XI, пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону №1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося.
В свою чергу, рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009  року пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Таким чином, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Після прийняття Конституційним Судом України вищевказаного рішення і до часу розгляду справи судом, інші закони, що регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийняті.
Колегія  суддів  звертає  уваги,  що  матеріалами  справи  підтверджується  та  проти  цього  не  заперечує  позивач,  що   ОСОБА_1  пенсія  в  Україні  ані  до  виїзду в  Ізраїль,  ані  після  цього  до  теперішнього  часу  не  призначалась.
Предметом  даного  позову  є    саме  призначення  вперше  пенсії за  віком.
З  наданих  пенсійним  органом  відповідей,  викладених  в листах від 26.02.2019 року №129/К-10, від 14.03.2019 року №188/К-2 та від 09.04.2019 року №   297/К-10  (які  позивач  вважає  рішеннями  про  відмову  в  призначенні  пенсії)  вбачається,  що  пенсійний  орган  заяву  позивача   про  призначення  пенсії    взагалі  не  розглядав   за  відсутності  всіх  передбачених  Порядком  №22-1  документів,  що  необхідні  для  розгляду  такої  заяви.  Пенсійним  органом  запропоновано  позивачу  подати,  зокрема,  паспорт  громадянина  України.
З  цього  приводу  колегія  суддів  зазначає  наступне.
Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991  та Законом №1058-ІV  встановлено  право громадян України на державне пенсійне забезпечення.
На  даний час порядок призначення, перерахунку та виплати пенсії, визначений Законом №1058-ІV та Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005  року  №22-1 (далі по тексту - Порядок №22-1).
Згідно  із п.2.9. Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус»                    №5492-VI від 20.11.2012 року визначено документи, які посвідчують особу та підтверджують громадянство України.
Так, п.1 ч.1 ст.13 вказаного Закону визначено, що документами, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України є: а) паспорт громадянина України;                           б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України.
Судом  першої  інстанції  вірно  зазначено,  що, звертаючись до пенсійного органу за призначенням пенсії, особа повинна пред`явити, зокрема, паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу  та  посвідчує  статус  громадянина  України. При цьому, таким документом може бути, у тому числі, паспорт громадянина України для виїзду за кордон.
Судом  апеляційної  інстанції  встановлено  та  підтверджується  матеріалами  справи, що при зверненні до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя, а також суду першої інстанції, представником позивача подавалось посвідчення особи ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого 14.02.1996 року державною Ізраїль та дійсного до 11.02.2028 року (а.с.26-30). 
Дослідивши апостильовану копію вказаного документу, колегія  суддів  дійшла   висновку, що вказане  посвідчення не є документом, що входить до  переліку документів, передбачених  Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус»  та  не  підтверджує громадянство України   ОСОБА_1 
Навпаки,  вказане  посвідчення  визначає  та  підтверджує  особу   ОСОБА_3 як  громадянина  Ізраїля.
Колегія  суддів  зазначає,  що  пенсійному  органу для  встановлення  права  особи  на  призначення (отримання)  пенсії,  необхідно  встановити    в  першу  чергу  статус  особи  як  громадянина  України
Позивачем  та  його  представниками  будь-яких  документів  на  підтвердження  наявності  у  позивача  громадянства  України  ані  пенсійному  органу,  ані  суду  першої,  ані  суду  апеляційної  інстанції  не  надавалось,  та  в  матеріалах  справи  такі  докази  відсутні.
За  відсутності  документа  щодо  громадянства  України,  пенсійний  орган  позбавлений  можливості  розглядати  заяву  про  призначення пенсії.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем не було надано всіх документів, передбачених Порядком №22-1,  для розгляду  пенсійним  органом  заяви позивача  про призначення пенсії за віком.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовної заяви.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Вирішуючи питання про можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
За приписами пункту 3 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
          
                                             П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року в адміністративній справі №280/3691/19 залишити без задоволення.
          Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року в адміністративній справі №280/3691/19 залишити без змін. 
          Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку.
                    Повне судове рішення складено 16 січня 2020 року.

   
Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак