РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 року
м. Рівне

Справа № 569/24191/18
Провадження № 22-ц/4815/105/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Хилевича С.В., Шимківа С.С.

учасники справи: 

позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 

розглянув в порядку письмового позовного провадження у м. Рівне апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 вересня 2019 року, ухвалене в складі судді Панас О.В., повний текст рішення виготовлено 17 вересня 2019 , у справі № 569/24191/18

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 59464,41 грн, з яких: 30 000 грн основного боргу, 27000 грн відсотки користування коштами згідно договору, 394 грн. - 3% річних, 2070, 41 грн. - інфляційні втрати.
Позов мотивовано тим, що 11 травея 2018 року року між позивачем та відповідачем укладено договір позики у простій письмовій формі, відповідно до умов якого відповідач отримав у позику строком до 31 серпня 2018 року у розмірі 500 000 грн та зобов`язався повернути отримані кошти.
У визначений сторонами строк, відповідач, кошти повністю не повернув, на вимоги позивача щодо їх повернення не реагує, що є підставою для стягнення вказаної суми із застосуванням положень частини другої статті 625 ЦК України та стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 вересня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  заборгованість за договором позики в сумі - 61 328 (шістдесят одна тисяча триста двадцять вісім) грн. 59 коп. та судові витрати в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. 
Не погоджуючись із рішенням в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних відповідач в апеляційній скарзі покликається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, та ухвалити в оскаржуваній частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач не збільшував вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат станом на 12 вересня 2019 року. Крім того, судом не враховано, що договором позики вже встановлено відсотки за користування коштами,а ввідтак підстав для нарахування 3% річних немає.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає.
Рішення в частині стягнення основного боргу в сумі 30 000 грн та 27000 грн відсотки користування коштами не оскаржується, а тому апеляційним судом відповідно до правил ч. 1 ст. 367 ЦПК України не перевіряється.
Судом встановлено, що 11.05.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень, строком до 31.08.2018 року.
Відповідно до п. 5 Договору передбачено сплату відсотків в період з 01.07.2018 по 31.08.2018, у розмірі 1 (один) відсоток на добу від непогашеної заборгованості.
30 травня та 4 липня 2018 року ОСОБА_2 частково повернув позику в сумі 260 000 грн та 210 000 гривень відповідно. 
Борг у розмірі 30000 грн у визначений договором позики строк не повернув.
Відповідач договір позики не оспорював. Презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину у встановленому порядку відповідачем не спростована.
В силу положень статті 204 ЦК України договір позики, укладений між сторонами у справі є правомірним та чинним, тому підлягав виконанню сторонами.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобовязання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду.
Місцевий суд, задовольняючи позов в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України, правильно виходив із того, щовідповідач, отримавши від позивача позику, борг у встановлений договором строк повністю не повернув а, отже, допущено прострочення грошового зобов`язання. У звязку із цим здійснено нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, що є особливою мірою відповідальності боржника.
Під час розгляду справи, відповідач не спростував правильність нарахування позивачем суми інфляційних втрат, 3% річних за невиконання грошового зобов`язання.
Аргументи апеляційної скарги проте, що суд вийшов за межі позовних вимог безпідставні, оскільки в судовому засіданні 12 вересня 2019 року позивач подав клопотання про збільшення вимог в частинні нарахування позивачем суми інфляційних втрат, 3% річних (а.с.35-39).
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про безпідставність нарахування 3% річних, так як умовами договору було передбачено нарахування відсотків за користування коштами, оскільки стягнення 3% річних з підстав ст.625 ЦК України, є особливою формою відповідальності боржника, який прострочив свої зобов`язання, а нарахування відсотків за користування коштами відповідно до п.5 Договору не є формою відповідальності в розумінні статті 625 ЦК України.
Доводів щодо неправильності таких нарахувань апеляційна скарга також не містить.
Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції в частині вирішення позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду в цій частині є законним і обґрунтованим.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 12 вересня 2019 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повне текст постанови складено 27 лютого 2020 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Хилевич С.В.

Шимків С.С.