Постанова
Іменем України
 
22 січня 2020 року
місто Київ
 
справа № 308/7075/14-ц
провадження № 61-14621св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
третя особа - Орган опіки та піклування Ужгородської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 20 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Кожух О. А., Куштана Б. П., Мацунича М. В.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 
(далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) у червні 2014 року звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, просило у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 06 серпня 2008 року № MKL6G40000003940 у розмірі 146 626, 37 дол. США звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки з укладенням договору купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем із наданням необхідних прав і повноважень для такого продажу; виселити відповідачів та осіб, які зареєстровані та постійно проживають у цій квартирі.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 06 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним Банком «ПРИВАТБАНК» 
(далі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № MKL6G40000003940 (кредитний договір), згідно з умовами якого позичальник отримав кредит на придбання квартири у розмірі 208 312, 50 грн зі сплатою 15 % річних на строк до 06 березня 2028 року.
За рахунок кредиту ОСОБА_1 придбано квартиру в АДРЕСА_2 згідно з договором купівлі-продажу квартири від 06 березня 2008 року, укладеного між нею та ОСОБА_6 .
До кредитного договору його сторонами 06 серпня 2008 року укладено додаткову угоду та викладено договір про іпотечний кредит у новій редакції, згідно з умовами якої ОСОБА_1 отримала кредит на придбання нерухомості у розмірі 44 763, 21 дол. США зі сплатою 14, 04 % річних на строк до 06 березня 2028 року. Наведеними змінами у договорі про іпотечний кредит від 06 березня 2008 року № MKL6G40000003940 змінено умови про валюту кредитного зобов`язання, з валюти гривні - у валюту долари США.
Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим кредитним договором між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір від 06 березня 2008 року № MKL6G40000003940, відповідно до умов якого останньою передано в іпотеку банку житлову квартиру в АДРЕСА_2 , яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 06 березня 2008 року.
Взяті на себе зобов`язання позичальник належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 30 квітня 2014 року існує заборгованість у розмірі 146 626, 37 дол. США, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 30 квітня 2014 року становить 1 671 540, 66 грн, з них: 44 651, 40 дол. США - заборгованість за сумою кредиту; 32 434, 74 дол. США - заборгованість за відсотками; 6 846, 22 дол. США - заборгованість за комісією; 55 690, 92 дол. США - пеня; 21, 93 дол. США - штраф (фіксована частина); 6 981, 16 дол. США - штраф (процентна складова).
Посилаючись на наведені, обставини позивач просив: 1) у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № MKL6G40000003940 у розмірі 146 626, 37 дол. США, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 30 квітня 2014 року становить 1 671 540, 66 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру в АДРЕСА_2 , шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки з укладенням договору купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем із наданням необхідних прав і повноважень для такого продажу; 2) виселити відповідачів та осіб, які зареєстровані й постійно проживають у цій квартирі.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідачі просили відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 квітня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, з огляду на сплив позовної давності, є всі підстави для відмови у позові.
Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 20 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 квітня 2017 року скасовано й ухвалено нове рішення. Позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково.
Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру в АДРЕСА_2 , загальною площею 38, 3 кв. м, що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 06 березня 2008 року № 288, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від власного імені будь-якій особі-покупцеві із застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна, але не менше 277 750, 00 грн, що було визначено іпотечним договором, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 06 березня 2008 року № MKL6G40000003940, із змінами, внесеними додатковою угодою від 06 серпня 2008 року, яка станом на 30 квітня 2014 року становила 82 179, 90 дол. США та 713 142, 59 грн, а всього 1 650 123, 37 грн, з яких: 44 561, 89 дол. США (508 076, 00 грн) - заборгованість за сумою кредиту; 30 991, 13 дол. США (353 347, 88 грн) - заборгованість за відсотками; 6 626, 88 дол. США (96 626, 88 грн) - заборгованість за комісією; 634 327, 19 грн - пеня; 250, 00 грн - штраф (фіксована частина); 78 565, 40 грн - штраф (процентна складова).
Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири в АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.
Апеляційний суд, не погодившись із висновками суду першої інстанції, зазначив, що зважаючи на наявність у боржника ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, розмір якої відповідачем не спростований, позов банку про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає задоволенню. Оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами - до 6 числа кожного місяця, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Згідно з пунктом 5.5 додаткової угоди до договору про іпотечний кредит сторони визначили строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, пені, штрафами - у п`ять років, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що позовна давність до спірних правовідносин не застосовується.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у березні 2018 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просять скасувати рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 20 вересня 2017 року та залишити в силі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 квітня 2017 року.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявники зазначають, що апеляційний суд не врахував, що позивач змінив позовні вимоги у суді апеляційної інстанції, зменшивши розмір позовних вимог. Також вважають, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин правила позовної давності.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзиви на касаційну скаргу не надходили.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 08 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 26 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 06 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № MKL6G40000003940, згідно з умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 208 312, 50 грн зі сплатою 15 % річних на строк до 06 березня 2028 року.
За рахунок кредиту ОСОБА_1 придбано двокімнатну квартиру в АДРЕСА_2 згідно з договором купівлі-продажу квартири від 06 березня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , за ціною 277 750, 00 грн.
До кредитного договору його сторонами 06 серпня 2008 року внесено зміни додатковою угодою, якою викладено договір про іпотечний кредит від 06 березня 2008 року № MKL6G40000003940 у новій редакції, згідно з якою ОСОБА_1 отримала кредит на придбання нерухомості у розмірі 44 763, 21 дол. США зі сплатою 14, 04 % річних на строк до 06 березня 2028 року. Внесеними змінами договір про іпотечний кредит змінено умови про валюту кредитного зобов`язання, змінено з валюти гривні у валюту долари США.
Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим кредитним договором між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір від 06 березня 2008 року № MKL6G40000003940, відповідно до якого позичальником передано в іпотеку банку житлову квартиру в АДРЕСА_2 , яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 06 березня 2008 року.
Оскільки взяті на себе зобов`язання позичальник належним чином не виконувала, банк станом на 30 квітня 2014 року визначив заборгованість у розмірі 146 626, 37 дол. США, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 30 квітня 2014 року становило 1 671 540, 66 грн, з них: 44 651, 40 дол. США - заборгованість за сумою кредиту; 32 434, 74 дол. США - заборгованість за відсотками; 6 846, 22 дол. США - заборгованість за комісією; 55 690, 92 дол. США - пеня; 21, 93 дол. США - штраф (фіксована частина); 6 981, 16 дол. США - штраф (процентна складова).
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Відповідно до пункту 4.2 іпотечного договору звернення стягнення за цим договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.
Згідно з пунктом 4.3 цей пункт є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке надає право іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки, на підставі цього договору, шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». При цьому це застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Сторони, підписавши іпотечний договір, узгодили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового порядку врегулювання спору, і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення банком від свого імені договору купівлі-продажу з будь-якою особою.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зробила правовий висновок, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку»,можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосібзадоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту, що не передбачений для застосування судом.
За правилом частини другої статті 36 Закону України «Про іпотеку», яким встановлено, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва зазначені у частині третій статті 36 ЗаконуУкраїни 
«Про іпотеку»способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону України «Про іпотеку»), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.
За змістом припису частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону України «Про іпотеку») - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателясторони передбачили у відповідному договорі 
(в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.
Зважаючи на наведене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про обґрунтованість позовних вимог є помилковим та безпідставними.
Щодо правових підстав застосування позовної давності
За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист порушених прав або інтересів.
Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, наведене свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.
Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки на момент спливу строку кредитування у позичальника існувала поточна заборгованість, банк мав право пред`явити позичальнику вимоги про стягнення цієї заборгованості, проте в межах позовної давності.
Верховний Суд дійшов переконання, що, відмовляючи у позові у зв`язку із застосуванням позовної давності, суд першої інстанції насамперед повинен був встановити наявність факту порушення суб`єктивного цивільного права особи, яка звернулась за його захистом, проте таке право не підлягало б захисту у зв`язку із припиненням права на позов у матеріально-правовому розумінні.
Із системного аналізу наведених норм права Верховний Суд зробив висновок, що відсутні підстави стверджувати про наявність факту порушення суб`єктивного цивільного права, яке підлягає захисту у судовому порядку, а тому суди дійшли помилкових висновків про обґрунтованість позовних вимог, при цьому суд першої інстанції помилково застосував позовну давність до спірних правовідносин.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, такі рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові у зв`язку з безпідставністю позовних вимог.
Розподіл судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення вимог касаційної скарги, скасування судових рішень з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, тому судовий збір, сплачений ОСОБА_2 за подання касаційної скарги, поданої ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , підлягає компенсації заявнику за рахунок банку. Судові витрати, понесені банком під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій, покладаються на банк.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 квітня 2017 рокута рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 20 вересня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Орган опіки та піклування Ужгородської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовити.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені ним у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 7 308, 00 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак

Судді                                                                                                              І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко