Ухвала        
23 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 2-1461/08
провадження № 61-1218ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Штелик С. П. вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Томчука Миколи Володимировича, на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня 2008 року та постанову Київського апеляційного суду                           від 12 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 розірвання договору позики, відшкодування матеріальної шкоди, 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У 2008 році ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 розірвання договору позики, відшкодування матеріальної шкоди. 
Позов мотивовано тим, що 25 липня 2007 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав грошові кошти в сумі 10 500 доларів США зі сплатою 10 % щомісячно від суми позики. 17 жовтня 2007 року до вказаного договору були внесені зміни, за якими позивач передав, а відповідач прийняв у власність 39 000 доларів США, що еквівалентно 196 950 грн. 
Посилаючись на те, що ОСОБА_3 позику не повернув, просив розірвати укладений договір позики та стягнути суму боргу у розмірі 452 985 грн, проценти у розмірі 39 390 грн, витрати на правову допомогу у розмірі                  2 850 грн та судові витрати. 
У березні 2008 року до участі у справі в якості відповідача було притягнуто дружину ОСОБА_3 - ОСОБА_1 . 
Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня              2008 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та                 ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму позики - 196 950 грн, проценти за користування коштами - 295 425 грн, витрати на правову допомогу - 2 850 грн, судові витрати - 1 730 грн, всього стягнуто 496 955 грн. 
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13 липня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Подільського районного суду                м. Києва від 25 квітня 2008 року залишено без задоволення. 
Згідно довідки Подільського районного суду м. Києва від 29 червня                   2017 року дана цивільна справа була знищена у зв`язку із закінченням терміну зберігання. 
У липні 2017 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня 2008 року. 
Постановою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019 року заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня 2008 року залишено без змін.       
У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Верховного Суду,                  представник ОСОБА_1 - адвокат Томчук М. В., просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про солідарне стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України. 
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом 
на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Предметом позову в даній справі є вимоги майнового характеру                            про стягнення боргу за договором позики в сумі 492 375 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищують п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 1 051 000 грн (2102 * 500).
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
 
Верховний Суд урахував ціну позову, предмет позову, складність та прийшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства. 
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. 
 
Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.
 
Вказівка в резолютивній частині оскаржуваної постанови про можливість її оскарження до Верховного Суду, не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржене судове рішення ухвалене у малозначній справі.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
 
Верховний Суд наголошує на тому, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
У Х В А Л И В:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Томчука Миколи Володимировича, на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня 2008 року та постанову Київського апеляційного суду                           від 12 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 розірвання договору позики, відшкодування матеріальної шкоди.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                      С. П. Штелик