КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 758/8279/14-ц                                                                             Головуючий у І інстанції Ларіонова Н.М.
Провадження №22-ц/824/16778/2019                                                             Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
29 січня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,
за участі секретаря Тимошевської С.І.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності нерухомості дружини, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, виділення частки в натурі та поділу майна,
 
УСТАНОВИВ:
 
у липні 2014 року позивач  ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 в якому, уточнивши в подальшому свої позовні вимоги, просила визнати за нею право особистої приватної власності на садовий будинок АДРЕСА_1 .
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 15.01.2010 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 09.11.2012 року, рішенням Подільського районного суду м. Києва. 
Зазначала, що 05.08.2003 року Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.07.2001 року № 3150, позивачу був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0679 га., яка розташована по  АДРЕСА_1 
Вказувала, що в 2007 році, за власні кошти нею було побудовано садовий будинок АДРЕСА_1 29.08.2008 року Київським МБТІ був виготовлений технічний паспорт на садовий будинок АДРЕСА_1 , а 20.07.2010 року був внесений запис до технічного паспорту, що власником вищевказаного будинку є ОСОБА_2 .
Крім того, 21.06.2010 року позивач, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, оформила на себе право власності та отримала Свідоцтво про право власності на садовий будинок АДРЕСА_1 , власником якого зазначена позивач. 
Оскільки відповідач не визнає за позивачем право особистої приватної власності, не дозволяє розпоряджатися будинком, позивач не може вчиняти будь-які дії без згоди відповідача, остання вимушена була звернутися до суду з вищевказаним позовом.
Провадження у справі відкрито ухвалою від 18.07.2014 р. (суддя Трегубенко Л.О.).
У вересні 2014 р. відповідачем подані заперечення на позовну заяву, в яких сторона відповідача просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що починаючи з червня 2008 року сторони проживали однією сім`єю, відповідач постійно мешкав в приватному будинку АДРЕСА_1 та відповідно до довідки СТ «Суднобудівник» від 23.12.2013 року сплачував регулярні платежі та членські внески. Зазначав, що під час проживання з позивачкою однією сім`єю ними було набуте майно, що є об`єктом спільної сумісної власності, а саме будинок АДРЕСА_1 . Вказував, що починаючи з червня 2008 року вони разом з позивачкою розпочали капітальне будівництво вищевказаного будинку. За власні кошти відповідач здійснював будівництво будинку та здійснення робіт по внутрішньому оздобленню будинку. Також відповідачем були проведені роботи по відведенню води, газу та електропостачання до будинку. А відтак відповідач вважає, що спірний будинок є спільним сумісним майном подружжя.
19.09.2014 року відповідачем ОСОБА_1 , подано до суду першої інстанції зустрічну позовну заяву, відповідно до якої позивач за зустрічним позовом просив визнати факт його проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 починаючи з 01.06.2008 року; припинити право спільної сумісної власності відповідача та позивача на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 196,20 кв.м.; поділити вищевказаний житловий будинок між власниками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та виділити відповідачу у приватну власність Ѕ частину вищевказаного житлового будинку з виділенням частки у натурі.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що починаючи з червня 2008 року сторони проживали однією сім`єю. Зазначає, що під час проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 ними було набуте майно, що є об`єктом спільної сумісної власності, а саме будинок АДРЕСА_1 . Вказує, що з червня 2008 року він разом з ОСОБА_2 розпочали капітальне будівництво вищевказаного будинку. Крім того, за його власні кошти були проведені роботи по внутрішньому оздобленню будинку. Відповідні кошти були покладені на депозитний рахунок банку до проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 .
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності нерухомості дружини - задоволено.Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на садовий будинок АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, виділення частки в натурі та поділу майна - відмовлено у повному обсязі.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовити, та задовольнити заявлені ним вимоги у зустрічній позовній заяві, визнавши факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1 червня 2008 року, припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на житловий будинок  АДРЕСА_1 , виділити ОСОБА_1 у приватну власність Ѕ частину цього нерухомого майна з виділенням частки в натурі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_1 зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом не було всебічно та повно враховано, що подружжя знаходилося у фактичному та зареєстрованому шлюбі до 09 листопада 2012 року включно та про те, що будинок АДРЕСА_1 є спільним набутим майном подружжя та повинен ділитися порівну.
При цьому, на думку відповідача, розглядаючи спір, суд першої інстанції  надав суттєву перевагу доказам та доводам ОСОБА_2 та залишив без належної оцінки доводи відповідача, що є грубим порушенням принципу рівності та змагальності сторін. Так, суд взяв до уваги доводи та показання свідків, залучені позивачем, в той час, як до показань свідків зі сторони відповідача з незрозумілих причин поставився критично. Крім того, судом не було надано належної правової оцінки письмовим доказам, поданим ОСОБА_2 , які не можуть вважатись такими, що підтверджують право особистої власності позивача на спірне нерухоме майно.
Також, суд першої інстанції не взяв до уваги практику Верховного Суду з аналогічних правовідносин, відповідно до якої Велика Палата Верховного Суду відновлює презумпцію спільності права власності подружжя на набуте під час шлюбу майно навіть після розлучення. (ВСВП у справі №372/504/17 від 21.11.2018 року)
Віздиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому статтею 360 ЦПК України до суду апеляційної інстанції подано не було.
В судовому засіданні по розгляду апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, скасувавши рішення суду першої інстанції, та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , а зустрічний позов задовольнити.
Позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, зазначивши, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку поданим сторонами доказам та ухвалив законне рішення. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом встановлено, що сторони у справі - позивач за первісним позовом ОСОБА_2 та відповідач за первісним позовом ОСОБА_7 - перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.01.2010 р. по 09.11.2012 року.
07.07.2001 року ОСОБА_2 була придбана земельна ділянка площею 0,0679 га. по АДРЕСА_1
05.03.2003 року Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.07.2001 року № 3150 Серія АЕВ № 276639, ОСОБА_2 був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0679 га, яка розташована по АДРЕСА_4 .
В 2006 році ОСОБА_2 було замовлено в ПП « ОСОБА_8 .» проект житлового будинку, господарських будівель по АДРЕСА_4 (с/т «Суднобудівник»), яким було передбачено будівництво житлового будинку загальною площею 190,3 кв.м.
Судом першої інстанції встановлено також, що позивач ОСОБА_2 здійснювала капітальне будівництво садового будинку на належній їй земельній ділянці в період з 2006 року по 2008 рік, що було підтверджено поданими позивачем доказами, зокрема: копіями видаткових накладних та квитанцій за вказаний період про закупку будівельних матеріалів; копія угоди № 17/11 від 17.11.2006 року між ОСОБА_2 та ПП «Гідробудсервіс» по виконанню робіт по бурінню свердловини на воду глибиною 20 м. для господарського водозабезпечення приватного будинку по АДРЕСА_4 ; довідку від 07.12.2007 року, видануГоловою правління СТ «Суднобудівник» - ОСОБА_10  про те, що садовий будинок АДРЕСА_1 «Суднобудівник» побудований господарчим способом в 2007 році.
Допитані в ході судового розгляду свідки: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 також підтвердили те, що будівництво будинку здійснювала позивач за власні кошти.
Відповідно до даних технічного паспорту на садовий (дачний) будинок                  АДРЕСА_1 , станом на 29.08.2008 року на земельній ділянці ОСОБА_2 побудовано садовий будинок площею 132,9 кв.м. (самовільне будівництво, побудовано в 2007 році), який станом на 12.03.2010 року введено в експлуатацію. (т. 1 а.с. 12-21)
Відповідно до Свідоцтва про право власності від 21.06.2010 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчий орган Київської міської ради, садовий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.(т. 1 а.с. 10)
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що здійснивши 21.06.2010 року державну реєстрацію права власності на садовий будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 офіційно підтвердила набуття будинку у власність, відтак реєстрація права власності позивача за первісним позовом на вищевказаний будинок в період шлюбу на підставі майнових прав набутих за її особисті кошти та до реєстрації шлюбу, не є підставою для віднесення вказаного нерухомого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
За змістом ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4,5) житло, земельна ділянка, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його/її приватизації.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Згідно ч.3,4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках
У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Надаючи оцінку доводам зустрічної позовної заяви, суд першої інстанції обґрунтовано послався на відсутність беззаперечних доказів факту проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в період з 01.06.2008 року, саме однією сім`єю без шлюбу, оскільки самі вони по собі, без належних підтверджень інших ознак факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу, не являються достатніми доказами, а можуть свідчити лише про наявність дружніх стосунків, періодичне спільне проведення вільного часу.
ОСОБА_1 не було надано суду належних та допустимих доказів, підтверджуючих придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі, тощо.
Посилання позивача за зустрічним позовом на спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, без наявності інших ознак сім`ї.
Відповідачем ОСОБА_1 не надано допустимих доказів про придбання спірного майна внаслідок спільної праці та внаслідок проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період з 01.06.2008 року.
Жодними доказами по справі не підтверджується наявність між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, з 01.06.2008 року.
Доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки доказів судом першої інстанції не можуть бути взяті до уваги, оскільки спростовуються самим змістом судового рішення, з якого вбачається, що розглядаючи спір, суд обґрунтував свої висновки, зазначивши, на підставі яких доказів ним встановлено певні обставини, а які оцінив суд критично, визнавши їх недостатніми для підтвердження доводів сторін.
Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться лише до переоцінки доказів, яким суд надав відповідну правову оцінку.
Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови виготовлено 03 лютого 2020 року.

 
Суддя-доповідач                                                        Таргоній Д.О.
  
  Судді:                                                                          Голуб С.А.
                                                                                                                                                                                                                 Ігнатченко Н.В.