ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 січня 2020 року           справа №360/4906/19 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Гайдара А.В., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 р.  у справі  № 360/4906/19 (головуючий І інстанції І.О. Свергун)  за позовом  Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради  до  Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області про визнання незаконною та скасування постанови про накладення штрафу від 01.11.2019 ВП № 38187112,-
                                                       ВСТАНОВИВ:
Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради  (далі - позивач, УПСЗН) звернулось до Луганського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області (далі - відповідач, УДВС), в якому просило: визнати незаконною та скасувати постанову про накладення штрафу від 01.11.2019 ВП № 38187112.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні позову. 
Позивач, не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та прийняти постанову про задоволення позовних вимог. В обґрунтування скарги зазначено, що УПСЗН Сєвєродонецької міської ради немає можливості виконати рішення суду в зв`язку з відсутністю зазначеного виду допомоги та, відповідно, бюджетних коштів на таку виплату. Тому позивач вважає, що рішення суду не виконано з поважних причин.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08.02.2010р. по справі №2-а-80/10 позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області про визнання дій неправомірними та виплати допомоги при народженні дитини і допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та стягнення моральної шкоди задоволено частково.
Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 01.06.2011р. постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08.02.2010р. залишена без змін. 
Постановою Вищого адміністративного суду України від 12.02.2013р. №К/9991/40662/11 постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08.02.2010р. та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 01.06.2011р. скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково, зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу по догляду за дитиною - ОСОБА_2 до досягнення ним трирічного віку у розмірі, визначеному ст. 43 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» за період з 19.12.2007 по 31.12.2007, з 01.01.2008 по 31.12.2008, з 01.01.2009 по 31.12.2009 та з 01.01.2010 по 08.02.2010.
На виконанні в відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Луганській області перебуває виконавчий лист Сєвєродонецького міського суду Луганської області № 2-а-80/10 про зобов`язання УПСЗН Сєвєродонецької міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу по догляду за дитиною - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним трирічного віку у розмірі, визначеному статтею 43 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням", за період з 19.12.2007 по 31.12.2007, з 01.01.2008 по 31.12.2008, з 01.01.2009 по 31.12.2009 та з 01.01.2010 по 08.02.2010 (а.с. 65-66).
ОСОБА_1 звернулась до ВПВР ГУЮ у Луганській області з заявою про примусове виконання рішення за виконавчим листом №2-а-80/2010, виданим 12.03.2013р.
27.03.2013 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 
15.11.2018 на адресу відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Луганській області надійшла заява від ОСОБА_1 щодо відновлення втраченого виконавчого провадження (а.с. 64).
15.11.2018 державним виконавцем винесено постанову про відновлення виконавчого провадження ВП № 38187112 (а.с. 63). 
26.12.2018 державним виконавцем на адресу боржника надіслано вимогу, в якій відповідач вимагав від УПСЗН Сєвєродонецької міської ради надати до відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Луганській області інформацію щодо повного і фактичного виконання рішення суду (а.с. 60-61).
Листом від 04.01.2019 № 63/03 УПСЗН Сєвєродонецької міської ради повідомило державного виконавця про те, що боржником зроблено запит до Департаменту соціального захисту населення Луганської облдержадміністрації щодо роз`яснення виконання вищезазначеного рішення суду, оскільки з 01.07.2014 допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не призначається (а.с. 58-59). 
11.02.2019 державним виконавцем на адресу боржника надіслано вимогу, в якій відповідач вимагав від УПСЗН Сєвєродонецької міської ради надати до відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Луганській області інформацію щодо повного і фактичного виконання рішення суду (а.с. 56-57).
УПСЗН Сєвєродонецької міської ради листом від 22.07.2019 № 8593/01 повідомило державного виконавця про те, що боржником здійснено розрахунок заборгованості на користь ОСОБА_1 у розмірі 10786,36 грн. та направлено запит до Департаменту соціального захисту населення Луганської облдержадміністрації з проханням додаткового фінансування (а.с. 53-54).
24.07.2019 державним виконавцем направлено до Сєвєродонецького міського суду Луганської області заяву про заміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення по справі № 2-а-80/2010 (арк. спр. 48-52), однак ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23.10.2019 № 428/8898/18 відмовлено у задоволенні заяви (а.с. 43-45).
01.11.2019 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Луганській області Галушкою М.В. у виконавчому провадженні № 38187112 винесено постанову про накладення штрафу, відповідно до якої, на підставі статей 63, 75 Закону України "Про виконавче провадження", за невиконання рішення суду накладено на боржника УПСЗН Сєвєродонецької міської ради штраф на користь держави у розмірі 5100,00 грн (а.с. 47). Копію вказаної постанови було скеровано позивачу супровідним листом від 01.11.2019 № 7831, та отримано боржником УПСЗН Сєвєродонецької міської ради 07.11.2019 за вх. № 11584 (а.с. 6).
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області по справі № 2-а-80/10 в частині зобов`язання УПСЗН Сєвєродонецької міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу по догляду за дитиною - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним трирічного віку у розмірі, визначеному статтею 43 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням", за період з 19.12.2007 по 31.12.2007, з 01.01.2008 по 31.12.2008, з 01.01.2009 по 31.12.2009 та з 01.01.2010 по 08.02.2010, не теперішній час позивачем не виконано.
Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позову, виходив із того, що позивачем на виконання рішення суду не були нараховані та виплачені позивачу суми допомоги по догляду за дитиною до досягнення ним трирічного віку.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є обов`язковість рішень суду.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Підстави, порядок та процедура здійснення виконавчого провадження регулюється Законом України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII) та Інструкцією з організації примусового виконання рішень (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №2832/5).
Відповідно до статті 1 Закону №1404, виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 3 Закону № 1404 визначено перелік документів, що підлягають примусовому виконанню, до яких належать і виконавчі листи, що видаються судами.
Відповідно до ч. 5, 6 ст. 26 Закону №1404, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).
Відповідно до частини 1 статті 18 Закону № 1404, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим  Законом  заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Порядок та процедура виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, визначені статтею 63 Закону №1404.
Відповідно до частин 1 та 2 вказаної статті за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною 6  статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Відповідно до частини 1 та 2 ст.75 Закону № 1404, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить  постанову  про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Отже, Законом № 1404 встановлено відповідальність боржника саме за невиконання судового рішення без поважних причин. Тобто, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт умисного невиконання рішення суду та наявність вини з невиконання цього рішення.
Законодавець встановив обов`язок учасників справи щодо обов`язкового виконання рішень суду та їх відповідальність за невиконання таких рішень. Зазначена норма не передбачає будь-яких припущень щодо виконання частини судового рішення, не визначає яку частину рішення сторона повинна виконати обов`язково, а яку може не виконувати за наявності будь-яких причин.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, факт невиконання рішення підтверджується матеріалами виконавчого провадження та справи. 
Стосовно посилання позивача (боржника) на існування поважних причин невиконання боржником вимог рішення суду, а саме відсутністю зазначеного виду допомоги та, відповідно, бюджетних коштів на таку виплату, у зв`язку з набранням чинності 01.04.2014 Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" яким було внесено зміни до Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми", згідно з якого раніше призначалась та виплачувалась допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, зокрема, розділ IV "Допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку" із Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" виключено, зміни набрали чинності з 01.07.2014, суд зазначає наступне.
Судовим рішення по справі № 2-а-80/10 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити допомогу по догляду за дитиною за період, коли такий вид допомоги був передбачений Законом України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми", який був чинний на час розгляду справи, а саме за період з 19.12.2007 по 31.12.2007, з 01.01.2008 по 31.12.2008, з 01.01.2009 по 31.12.2009 та з 01.01.2010 по 08.02.2010.
Постанова суду по справі № 2-а-80/10 набрала законної сили 12.02.2013.
27.03.2013 державним виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного рішення.
Позивачем не наведено жодних поважних причин невиконання рішення суду з 12.02.2013 по теперішній час.
З моменту відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови суду по справі № 2-а-80/10,УПСЗН Сєвєродонецької міської ради зверталося лише за роз`ясненнями до Департаменту соціального захисту населення Луганської облдержадміністрації, інші заходи для повного і фактичного виконання рішення суду по справі № 2-а-80/10 не вживалися. Посилання позивача на зміну законодавства є необґрунтованим та не заслуговує на увагу, оскільки на момент вирішення спору відповідач повинен був керуватись нормами які передбачали такий вид допомоги та був зобов`язаний виконати рішення суду.
Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.
Згідно з ч. 2 Закону України «Про виконавче провадження», за заявою стягувача виконавець може відстрочити або розстрочити виконання рішення (крім судового рішення), за наявності обставин, передбачених частиною першою цієї статті, про що виносить відповідну постанову.
Суд звертає увагу на те, позивач не був позбавлений права у разі наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, звернутись до суду із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення, однак, наданим правом не скористався.
На переконання  суду позивач у даному випадку не добросовісно скористався належними йому процесуальними правами. У свою чергу, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина 2 статті 46 Конституції України визначає, що право на соціальний захист гарантується, у тому числі, загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Як наголосив Конституційний Суд України в Рішенні від 25 січня 2012 року N 3- рп/2012, за рахунок бюджетних джерел забезпечується соціальний захист широких верств населення країни, серед яких особи, що отримують пенсії та інші види соціальних виплат та допомоги. Це зобов`язує державу дотримуватися частин 1, 3 статті 95 Основного Закону України, згідно з якими бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами; держава прагне до збалансованості бюджету України.
Згідно з Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року N 3- рп/2012, однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.
Відповідно до положень абзаців 2 та 3 частини 1 статті 1 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно- правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій; державні соціальні гарантії - це встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами.
Як зазначено у Рішенні від 26 грудня 2011 року N 20-рп/2011 Конституційний Суд України, що невід`ємною складовою правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов`язок виконання соціальної політики держави у цій сфері.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08 листопада 2005 року), держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок робітникам з державного бюджету, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Суд  на підставі досліджених обставин, дійшов до переконання, що вищезазначені дії позивача, вказують на не бажання виконання позивачем вказаного рішення суду.
Таким чином, виходячи з аналізу наведених норм у сукупності суд дійшов до висновку, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог дійшов обґрунтованих висновків,  що позивачем не надано суду будь-яких доказів на обґрунтування своїх вимог та доказів, які б спростовували доводи відповідачів, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та висновками суду.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Керуючись статями 271, 272, 287, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                          ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 р.  у справі  № 360/4906/19  - залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 р.  у справі  № 360/4906/19 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати підписання та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 14 січня 2020 року.

Суддя-доповідач                                                                        Е.Г.Казначеєв

Судді                                                                                         А.В. Гайдар 

                                                                                                  І.В. Сіваченко