Ухвала                                                   
Іменем України
05 грудня 2019 року
м. Київ
справа №0418/4132/2012    
провадження № 51-575км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання            ОСОБА_4 ,
прокурора                                                  ОСОБА_5 , 
захисників                                               ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу  
засудженого ОСОБА_8 на вирок Кіровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 26 липня 2017 року у кримінальній справі за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і жителя м. Дніпропетровська, раніше не судимого,
за ч. 3 ст. 153, ч. 2 ст. 156 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 
2017 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 3 ст. 153 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років 2 місяці 10 днів; за ч. 2 ст. 156 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. На підставі 
ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років 2 місяці 10 днів.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_8 у строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 10 грудня 2011 року по 20 червня 2017 року 
з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , судове рішення щодо яких не оскаржується.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у задоволенні статевої пристрасті неприродним способом із застосуванням фізичного насильства, з погрозою його застосування і з використанням безпорадного стану потерпілої особи, вчиненому щодо малолітнього і повторно, та у вчиненні розпусних дій щодо малолітньої особи за таких обставин.
З червня по вересень 2010 року та з червня по вересень 2011 року ОСОБА_8 вчинив розпусні дії інтелектуального та фізичного характеру з малолітнім ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у своїй квартирі 
АДРЕСА_1 .
У середині літа 2011 року, точної дати слідством не встановлено, вдень  
ОСОБА_8 у люку теплотраси в районі кар`єру, розташованого в житловому масиві Комунар у м. Дніпропетровську, вчинив розпусні дії фізичного характеру з малолітніми ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
З червня по вересень 2010 року та з червня 2011 року по 09 грудня 2011 року ОСОБА_8 вчинив розпусні дії інтелектуального та фізичного характеру, а з середини літа 2011 року по 09 грудня 2011 року неодноразово задовольняв статеву пристрасть неприродним способом з малолітнім ОСОБА_13 , 
ІНФОРМАЦІЯ_4 , у своїй квартирі за вищевказаною адресою 
і за місцем проживання ОСОБА_14 у квартирі 
АДРЕСА_2 .  
З початку серпня 2011 року по 09 грудня 2011 року вдень ОСОБА_8 вчиняв розпусні дії інтелектуального та фізичного характеру та задоволення статевої пристрасті неприродним способом з малолітнім ОСОБА_12 у своїй квартирі і за місцем проживання ОСОБА_14 за вищевказаними адресами.  
У кінці червня – на початку липня 2011 року, точної дати слідством не встановлено, вдень ОСОБА_8 за місцем свого проживання задовольнив статеву пристрасть неприродним способом із застосуванням фізичного насильства, з погрозою його застосування та з використанням безпорадного стану малолітнього ОСОБА_12 , заподіявши потерпілому тілесні ушкодження у виді розриву слизової оболонки прямої кишки.
Крім того, ОСОБА_8 повторно в кінці серпня – на початку вересня 2011 року, точної дати слідством не встановлено, вдень за місцем свого проживання задовольнив статеву пристрасть неприродним способом із застосуванням фізичного насильства, з погрозою його застосування та з використанням безпорадного стану малолітнього ОСОБА_13 , заподіявши потерпілому тілесні ушкодження у виді розриву слизової оболонки прямої кишки.
У апеляційному порядку справа не переглядалася.
У цьому провадженні були також постановлені такі судові рішення:
За вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2016 року ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за ч. 3 ст. 153 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, за ч. 2 ст. 156 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2016 року вирок районного суду щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 скасовано і повернуто справу на новий судовий розгляд у суд першої інстанції.  
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить вирок районного суду скасувати і  направити справу на новий судовий розгляд у суд першої інстанціїчерез істотні порушення норм кримінального процесуального закону. Засуджений стверджує, що обвинувальний висновок протирічить положенням ст. 223 Кримінально-процесуального кодексу України (далі – КПК 1960 року). Зазначає, що внаслідок застосування психологічного тиску прокурором у суді він визнав свою вину і погодився на дослідження доказів у порядку 
ч. 3 ст. 299 КПК України 1960 року. Стверджує, що при новому розгляді справи в суді першої інстанції не було виконано вказівок, зазначених в ухвалі Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2016 року. Зазначає про застосування щодо нього співробітниками Кіровського РВВС 
м. Дніпропетровська незаконних методів ведення слідства та вважає, що 
9 грудня 2011 року його незаконно затримали зазначені вище співробітники. На думку засудженого, в суді були порушені права потерпілих, визначені статтями 49 і 267 КПК України 1960 року. Вважає, що районний суд неправильно зарахував йому строк попереднього ув`язнення у строк покарання на підставі ч. 5 ст. 72 КК України.   
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала, що касаційна скарга засудженого ОСОБА_8 не підлягає задоволенню.
Захисник ОСОБА_8 – адвокат ОСОБА_6 підтримала касаційну скаргу свого підзахисного в повному обсязі.
Захисник ОСОБА_9 – адвокат ОСОБА_7 утрималася від висловлення своєї позиції.
Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з`явилися. 
Мотиви Суду
Згідно зіст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними у справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.
Відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК України 1960 року підставами для скасування або зміни вироку та ухвали є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність цих підстав суд касаційної інстанції керується статтями 370–372 цього Кодексу.
Отже, касаційний суд не перевіряє вироків місцевих судів щодо неповноти й однобічності досудового та судового слідства, а також невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, а виходить з обставин справи, установлених судом.
Доводи ОСОБА_8 про те, що на дослідження доказів у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 299 КПК України 1960 року, він погодився внаслідок психологічного тиску прокурора, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. 
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 299 КПК України 1960 року, суд вправі, якщо проти цього не заперечують учасники судового розгляду, визнати недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи та розміру цивільного позову, які ніким не оспорюються. 
Зазначивши у вироку, що судове слідство в цій справі проведено на підставі вимог ч. 3 ст. 299 КПК України 1960 року, суд дотримався вимог вказаного закону, що підтверджується даними протоколу судового засідання. 
Як убачається з протоколу судового засідання, питання проведення скороченого судового слідства в суді підіймалося неодноразово. Зокрема, захисник ОСОБА_8 – адвокат ОСОБА_15 заявляв таке клопотання.
Одночасно ОСОБА_8 неодноразово визнавав себе винним у пред`явленому обвинуваченні і не заперечував проти проведення скороченого судового слідства, з чим погодився і державний обвинувач. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що засуджений ОСОБА_8 не оскаржував вироку місцевого суду в апеляційному порядку, а отже погоджувався з фактичними обставинами справи, установленими судом першої інстанції.
Доводи ОСОБА_8 про порушення прав потерпілих, оскільки останні та їх представники не з’явилися у судове засідання та не було з`ясовано питання про наявність чи відсутність претензій у потерпілих до засудженого, також 
є  безпідставними. Як убачає колегія суддів з протоколу судового засідання 
від 24 травня 2017 року, суд відклав судовий розгляд  для виклику потерпілих та їх представників, для чого зробив перерву до 12 червня 2017 року. Під час судового розгляду 12 червня 2017 року засуджені, зокрема ОСОБА_8 , повністю визнав свою вину і за клопотанням прокурора ОСОБА_16 суд постановив проводити судовий розгляд на підставі ч. 3 ст. 299 КПК України 1960 р., обмежившись допитом підсудніх та дослідженням матеріалів, які характеризують останніх (т. 15, а.с. 146-147). 
Таким чином, посилання в касаційній скарзі  ОСОБА_8 на неможливість проведення скороченого судового слідства колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Доводи в касаційній скарзі про несправедливість призначеного районним судом покарання є неспроможними.
Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону України про кримінальну відповідальність дотримався. При обранні виду та розміру покарання 
ОСОБА_8 суд урахував, що останній вчинив тяжкі та особливо тяжкі злочини, за місцем проживання характеризувався позитивно, не працював, на обліку в лікарів нарколога і психіатра не перебував, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. Відповідно до ст. 67 КК України обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_8 , суд визнав вчинення злочину особою повторно.  
Колегія суддів вважає призначене ОСОБА_8  судом першої інстанції  покарання необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових злочинів та підстав для його пом`якшення не вбачає. 
Питання зарахування попереднього ув’язнення може бути вирішено в порядку, передбаченому розділом VIII «Виконання судових рішень» Кримінального процесуального кодексу України. Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження, 11 серпня 2017 року ОСОБА_8 було звільнено з місць позбавлення волі у зв`язку з відбуттям покарання (т. 15, а.с. 182).  
Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були б підставою для зміни або скасування судового рішення, не виявлено, а тому в задоволенні касаційної скарги засудженого необхідно відмовити. 
Керуючись статтями 394 – 396, 400-2 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, Верховний Суд 
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2017 року щодо  ОСОБА_8 – без зміни.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                     ОСОБА_3