Постанова
Іменем України 
20 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 442/7950/18 
провадження № 51-5501км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                         ОСОБА_5 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня  2018 року й ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018140110002157 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,  уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
За вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 935 грн.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 витрати в рахунок відшкодування  моральної шкоди у розмірі 5000 грн. та витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 5900 грн.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винним в тому, що він 11 жовтня 2018 року приблизно о 18:00, перебуваючи на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 , під час конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_7 один удар чолом в область носа, внаслідок чого спричинив останньому тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому кісток носа з незначним зміщенням уламків, осадження в ділянці перенісся, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Ухвалою Львівського апеляційного суду  від 07 жовтня 2019 року вирок місцевого суду залишено без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд  у суді першої інстанції.  При цьому посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, на неповноту та однобічність судового розгляду. Вважає, що вирок побудований на припущеннях та показаннях, які суперечать один одному та не підтверджують обвинувачення. Окрім того, ні судом, ні  досудовим розслідуванням всупереч вимог ст. 91 КПК України  не встановлено часу, місця, способу вчинення кримінального правопорушення, відсутні мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Стверджує про порушення його права на захист, оскільки йому було не роз`яснено права мати захисника. Наголошує, що йому не було вручено обвинувального акта. Зазначає, що апеляційний суд при залишенні його апеляційної скарги без задоволення, належним чином своїх висновків не мотивував та не дав відповіді на всі доводи, які були викладені у його апеляційній скарзі, а тому вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження 
У запереченні на касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 потерпілий ОСОБА_7 просить залишити її без задоволення як безпідставну. 
В судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено в частинах 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність підстав, зазначених у ч. 1 даної статті суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 – 414 цього Кодексу. Можливості скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Зі змісту касаційної скарги засудженого вбачається, що він, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 409 та 410 КПК України, просить дати доказам у справі іншу оцінку, ніж та, яку дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновки суду про винність засудженого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України за обставин встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних органами досудового розслідування та досліджених у судовому засіданні доказах, які отримали належну оцінку. Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК України, є законним та вмотивованим.
Зі змісту вироку місцевого суду вбачається, що суд, відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України,у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив та зазначив місце, час, мотив та спосіб вчинення злочину, його наслідки, зазначив дії засудженого. Тому доводи засудженого про порушення органами досудового розслідування та судом вимог ст. 91 КПК України є безпідставними.
Із матеріалів кримінального провадження слідує, що засуджений ОСОБА_6 визнав свою винуватість у заподіянні легкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_7 , що спричинило короткочасний розлад здоров`я останнього. Окрім того, суд, визнаючи ОСОБА_6 винним у вчиненні інкримінованого йому злочину обґрунтовано послався у вироку на послідовні показання потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . В основу вироку були покладенні також письмові докази: висновок експерта, протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілого.
Досліджені судом показання потерпілого та свідків є логічними, послідовними, узгоджуються з іншими доказами та не викликають у суду сумнівів у їх правдивості, а у своїй сукупності з іншими доказами підтверджують те, що ОСОБА_6 заподіяв легке тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_7 , що спричинило короткочасний розлад здоров`я останнього. 
Характер дій засудженого та локалізація завданого ним тілесного ушкоджень потерпілому свідчать, що умислом ОСОБА_6   охоплювалося спричинення потерпілому тілесних ушкоджень.
Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши та проаналізувавши зібрані по справі докази, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_6   винний у вчиненні  інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 125 КК України. Отже, вважати, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, підстав не має.
Щодо доводів касаційної скарги засудженого про те, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 101 КПК України відмовив у задоволенні заявленого стороною захисту клопотання про виклик експерта для його допиту у суді, то колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до ст. 356 КПК України, за клопотанням сторони кримінального провадження, потерпілого або за власною ініціативою суд має право викликати експерта для допиту для роз`яснення висновку. Тобто, відповідно до зазначеної норми, суд може викликати експерта до суду для допиту з приводу роз`яснень (уточнення та доповнення) висновку. Допит експерта спрямований на роз`яснення термінології, окремих формулювань, з`ясування методу дослідження, уточнення компетенції експерта, пояснення розбіжностей між обсягом поставлених питань і висновками експерта, на з`ясування суперечностей між висновком та іншими доказами або між декількома висновками, які проводились щодо одного й того ж предмету чи питання дослідження.
Оскільки такі підстави не встановлені, суд обґрунтовано обмежився дослідженням висновку експерта.
Та обставина, що судом не було викликано у судове засідання експерта для роз`яснення та доповнення висновків, то це не може вважатися таким, що призвело до порушень передбачених законом процесуальних прав засудженого і не перешкодило ухваленню законного й обґрунтованого судового рішення.
Доводи засудженого про те, що обвинувальний акт йому було вручено лише під час розгляду справи, є неспроможними та спростовуються матеріалами кримінального провадження.
З матеріалів провадження вбачається, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 було складено та затверджено прокурором 16 листопада 2018 року, копія якого, відповідно до наявної в матеріалах справи розписки про отримання копії обвинувального акта  та реєстру матеріалів  досудового розслідування, цього ж дня була вручена ОСОБА_6 (а.п. 3-9).
Що стосується доводів засудженого про порушення його права на захист, оскільки йому в суді першої інстанції не було роз`яснено право залучити захисника, то вони також є безпідставними.
Так, з журналу судового засідання від 30 листопада 2018 року та звукозапису даного засідання слідує, що останньому під час проведення підготовчого засідання були роз`яснені його права, у тому числі і право залучити захисника. Проте, останній висловив бажання здійснювати захист самостійно.
Враховуючи, що відповідно до ст. 52 КПК України, участь захисника у даному кримінальному провадженні не є обов`язковою, засуджений забажав самостійно здійснювати свій захист, колегія суддів вважає, що право засудженого на захист порушено не було.
Аналогічні за змістом доводи касаційної скарги засудженого  були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який з наведенням мотивів спростування, визнав їх неспроможними. 
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст.ст.370, 419 КПК України.
Інші доводи касаційної скарги та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень. 
Покарання засудженому призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 і попередження нових злочинів, та відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційна скарга має бути залишена без задоволення, а судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433,434,436 КПК України, Суд
 
ухвалив:
Вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня  2018 року й ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                         ОСОБА_3